részlet

Első kiadás

© Náray Tamás, 2024

© Libri Könyvkiadó, Budapest, 2024

Minden jog fenntartva

Borítófotó © Czar

Barbara Sobolówna fotóját a tulajdonos, dr. Jerger András szíves engedélyével közöljük.

ISBN 978 963 604 441 1

Az esélyekkel nem árt megfontoltan bánni.

Mert ha elszalasztjuk őket,

nem biztos, hogy eljönnek újra.

Ausztria, Baden bei Wien, 1936
Barbara és Andrzej esküvője után néhány nappal

Gretha barátságos, de könnyes mosollyal intett búcsút Frau Köstlernek, aki éppen a férje karjába kapaszkodva igyekezett elhelyezkedni a csomagjaival megrakott aprócska lovas kocsi keskeny faülésén. A férfi megrántotta a gyeplőt, mire a lovak kifordultak az udvarból a kövesútra.

Gretha von Ferstl-Brzeziński, noha minden oka meglett volna a boldogságra, gondterhelt volt, amire szintén megvolt minden oka. Csakhogy már nem a múlt sötétlő árnyainak kísértete, hanem a jövő nyomasztotta. A jövő, amiről szerencsére senki semmit sem tudhat, mert ha tudnánk, hogy mi vár ránk, elviselhetetlen lenne az élet! – hangoztatta gyakorta. Ám – bár néhány pillanat is elég olykor, hogy reményvesztett események váratlanul reményteljesbe vagy a sikerrel kecsegtetőek lesújtó kudarcba forduljanak –, ha eleve baljós előjeleket lát maga előtt az ember, nehezen hiszi el, hogy tévedett, vagy hogy még minden jól alakulhat.

Belépett az esküvői felfordulás után frissen kitakarított, illatos előtérbe, majd miután eligazgatta a középen álló asztalra helyezett virágcsokorban a húsos szirmú, élénksárga rózsákat, felment a lépcsőn Barbaráék hálószobájába, hogy befejezze a pakolást.

A fiatal házasok csapot-papot hátrahagyva, éppen csak elbúcsúztak a meghívottaktól, és siettek az állomásra. Andrzej eredetileg külföldi nászutat tervezett, Grethának Párizst és Velencét emlegette, s emberfeletti munkával dolgozott az út áráért éjjel-nappal, hogy Barbarát elkápráztassa. Leendő felesége azonban hallani sem akart arról, hogy a nehezen megkeresett pénzt Andrzej – ahogy mondta neki – ilyen dologra szórja el. Az ugyanis még sosem ártott meg, tette hozzá Barbara, ha az embernek maradt valamennyi tartaléka. Andrzejnek először rosszulesett, hogy Barbara elutasította a lehetőséget, hogy a szerelmesek városaiban együtt töltsenek egy hetet, de azután mégis felvidult, amikor egyik este Barbara a verandán hozzábújva megkérdezte, tulajdonképpen nem mindegy-e, hogy hol, melyik országban vagy városban nem bújnak ki egy hétig az ágyból. Végül Salzburgra esett a választásuk, és utólag kiderült, hogy ennél jobb döntést nem is hozhattak volna.

Gretha őszintén csodálkozott Barbara pénzhez való viszonyán, mert olyat, hogy tartalék meg pénzszórás náluk egészen biztosan nem hallhatott, továbbá már az a tény is meglepte, hogy Barbarának, aki egész életét kifejezett jómódban élte, bármiféle viszonya is van vagy lehet a pénzhez, vagyis legfőképpen annak az értékéhez. Agnieszka erre azt mondta neki, hogy véleménye szerint Barbarának, ahogy eddig sem volt, továbbra sincs viszonya a pénzhez, ám ő egy rendkívül okos lány. Ráadásul mindennél jobban szereti Andrzejt.

Gretha újra elcsodálkozott, mert nem igazán tudta összeegyeztetni az eseményekkel ezeket a gondolatokat. Erre Agnieszka emlékeztette rá, hogy kicsivel több mint egy éve Andrzej majdnem meghátrált a közöttük lévő társadalmi és egzisztenciális szakadék miatt, hiszen a férfiúi büszkeségét nyilvánvalóan sértette mindez, s Barbara nem fogja hagyni, hogy ezt a hibát még egyszer elkövesse. Mindazonáltal – tette hozzá Agnieszka – el kell ismerni, hogy a fiatalember derekasan állja a sarat.

Gretha hatalmas, zizegő selyempapírok közé hajtogatta Barbara gőzzel áttisztogatott menyasszonyi ruháját, és a kézi csipkére nagy gonddal vigyázva, óvatosan helyezte bele az erre a célra kialakított, nagy méretű, lapos dobozba. A közepébe tett egy tüllzacskóba fogott levendulacsokrot, majd ráillesztette a tetejét, és zsineggel minden oldalról átkötötte. Még egyszer körbehordozta a tekintetét a helyiségen, és hogy a nap ne fakítsa ki a bútorok színét, behúzta a brokátfüggönyöket az ablakok előtt.

Ha az ember nem tud a veszélyről, védekezni sem tud ellene! – hallotta a fejében hirtelen felcsendülni Agnieszka hangját. Ő akkor természetesen Grażynára gondolt, nem Barbarára. Agnieszka ezt azután jelentette ki, hogy közösen elolvasták a levelet, amelyben Eltrude von Wittenstein grófnő tudósította őket a Németországban kialakulóban lévő helyzetről, melynek hatásai minden valószínűség szerint hamarosan Ausztriát is elérik.

Hány éve is van már ennek? – állt meg az ajtóban egy pillanatra. – Igen, legalább négy. Emlékezett, szinte megbénult a tanácstalanságtól, hogy Grażyna előtt felfedje-e – és ha igen, miként – a titkot. Végül Agnieszkával abban maradtak, hogy egyelőre ne bolygassák meg a múltat, amitől Gretha pillanatnyilag megkönnyebbült ugyan, de mivel Agnieszka sokkal jobban kiismerte magát a politika meglehetősen kusza összevisszaságában, nála jóval többet szorongott is miatta, és ennek időről időre hangot is adott. A kínzó bizonytalanság, hogy helyesen cselekszenek-e, végleg befészkelte magát Gretha szívébe is.

– Bárcsak tudnám, mit kellene tennem! – sóhajtotta. Agnieszka szerint a hallgatással nemcsak hazudni lehet, hanem akaratlanul is veszélybe sodorhatjuk azt, aki elől elhallgatjuk, amit megtudtunk, és ez az illetőre nézve hátrányos következményekkel járhat. Mert esetleg féltünk, hogy lehetünk-e őszinték vagy bátrak. De ha valakit feltétel nélkül szeret az ember, törődik is vele. Aggódik érte, ami miatt természetesen az is előfordul, hogy időnként egészen egyszerűen nem lehet vele maradéktalanul őszinte. Hiszen a valódi, mély szeretet nem az, hogy kíméletlenül és kegyetlenül akkor is megmondja az ember az igazat, ha a másik belerokkan, vagy netán belepusztul a rettegésbe. Ha valóban szereti ugyanis, akkor pontosan azt nem akarja, hogy a másik belerokkanjon vagy belehaljon az ijedtségébe, ráadásul csak azért, hogy ő lerázza magáról a felelősséget, miszerint ha mégis valami végzetes dolog történik, ő hallgatott. Vagy azzal mentse fel magát a további felelősség alól, hogy ő megmondta. Kétséget ébreszteni valakiben messze nem ugyanaz, mint az esetleg bekövetkező bajban a segítségére lenni, akár áldozatok árán is. Viszont mi történik abban az esetben, ha végül már késő? És joggal kérdezheti meg tőle az érintett: Ha tudtad, miért nem figyelmeztettél? Miért nem szóltál róla?

A tények márpedig tények. Aki tagad, az fél. Ugyanis ha valami nincs, akkor nincs mitől félni. Pedig nagyon úgy fest, hogy ezúttal van mitől félni…

– Itt van, Ingrid? – kukkantott be a konyha ajtaján Gretha.

– Igen, asszonyom, parancsoljon!

– Ma kijön Baden bei Wienbe Aleksander, Lukaszsal van valami megbeszélnivalója. Meghívtam ebédre.

– Értem, asszonyom. Ez esetben terítünk Lewandowski úrnak is! Eredetileg a forró erőleves mellé a megmaradt hideg sülteket szántam, friss burgonyasalátával. De ha vendég is várható…

– Ó, tökéletes lesz így, köszönöm! – szakította félbe a mondatot Gretha. – Aleksander családtag. És igazán elismerésre méltó ötlet, hogy semmi se vesszen kárba.

– Frau Köstler a lelkemre kötötte, hogy mindent az utolsó cseppig használjak fel, azt mondta, ételt pazarolni bűn, és minket terhel a felelősség, hogy ez ne történjen meg.

– Nohát, szép kis örökséget kapott! – nevette el magát Gretha.

– Nos, asszonyom, az igazság az, hogy az itt töltött kevéske idő alatt többet tanultam Frau Köstlertől, mint az elmúlt évek alatt bárhol máshol. És az, hogy Elfriede marad továbbra is mellettem az első konyhalány, jelentősen megkönnyíti a dolgom. Hálás vagyok, és igyekszem majd Frau Köstler méltó utódjává válni.

– Efelől kétségem sincs! – mosolyodott el Gretha. – Fél egykor eszünk – jelentette be, majd elindult a könyvtárszoba felé, hogy megírjon pár sort Rosamundnak. Megint ez a szó… – gondolta. – A kétség…

Azzal mindig is tisztában volt, hogy Gudrun Stöckl a Tadeusztól elszenvedni vélt sérelmeik miatt gyűlölte őket. Meglehet, hibát követett el, hiszen egyszer sem tett lépéseket azért, hogy felvilágosítsa az asszonyt, és meggyőzze, egyetlen rossz szót sem mondtak, sem róluk, sem ellenük, soha. Talán el sem hitte volna. És azért nem, mert az irányukba megmutatkozó viharos, ádáz, pusztító érzéseinek valójában egészen más lehetett a kiváltó oka. Gudrun Stöcklről egész életében sütött a boldogtalanság.

Rosamund szerint természetesen nem minden boldogtalan ember képtelen elviselni mások boldogságának a látványát, hiszen vannak, akik megelégszenek azzal, amit számukra a sorsuk felkínál. Először talán fáj, de végül beletörődnek abba, ami nekik kijutott, ám vannak, akik a lehetőségeiknél jóval többre vágynak. A kulcs minden esetben az alapok nélküli vágyakozás! És ez nem pusztán irigység, hanem a tehetetlenség és az igazságtalanság érzetének tébolyító mocsara, melyben minél jobban erőlködik, tapos, aki belekerült, annál mélyebbre süllyed benne.

Gretha jó családba született, Gudrun Stöckl nem. Gretha megjelenése üdítő volt, és mindig kifogástalan, az övé nem. Gretha szerencsés külső adottságokkal rendelkezett, válogathatott a kérői között, míg neki azzal kellett beérnie, aki végül hajlandó volt elvenni. Gretha mindenben támaszkodhatott a férjére, aki erős volt, törekvő és céltudatos, Gudruné messzebb nem is állhatott volna ezektől a tulajdonságoktól. Gretha és Tadeusz a nyilvánosság előtt zökkenőmentesen jutottak túl a nehézségeiken, Stöcklék pedig alig evickéltek ki az egyik hangos botrányból, máris nyakig ültek a következőben.

Gudrun nem tudta abbahagyni kettejük megállás nélküli hasonlítgatását, és úgy látta, minden alkalommal Gretha fejére kerül fel a győzelmi korona. Ezért folyamatosan lesben állt, minden eszközt felhasznált, és minden lehetséges személyt megmozgatott, hogy Grethát valamin – bármin – rajtakapja. Legnagyobb bosszúságára ez évtizedeken át mégsem tudott bekövetkezni. Ezért egyre elszántabb lett, és megszállottan ütötte a vasat, amikor ugyan rajta kívül álló okok miatt, de végre beérett a sok-sok mesterkedés: megérkezett egy férfival az oldalán Grażyna, és velük Barbara. Gudrunt ritka öröm szállta meg, ugyanis valami azt súgta, hogy végre felragyoghat számára a bosszúállás csillaga! Elégtételt vehet az elszenvedett percekért, napokért, a hosszú évekért.

Noha azt nem tudhatta előre, milyen titkok nyomára bukkanhat, ám a szimata nem csalt, s mint valami kopó, amely megvadult a vér szagától, felesküdött a megtorlásra. Arra nem számított, hogy Grethának nemcsak a szíve, hanem az esze is a helyén van, s hiába minden fortély, nehéz lesz fogást találni rajta, mert a csapdákat nem csupán megérzi, hanem meglehetősen ügyesen el is kerüli. Mindez csak tovább bőszítette, s egyre hitványabb és gyalázatosabb tervek kieszelésére sarkallta, melyeket rendre megoszthatott a lányával, Mathildával is.

A gonoszságot ugyanúgy minták alapján tanuljuk meg, ahogyan a jóságot. Az álnok sötétlelkűség úgy száll apáról fiúra vagy éppen anyáról lányára, mint máshol a családi ezüst. Kiváltképpen, ha annak a lánynak van takargatnivalója. És innen a veszély – jelentette ki komor arccal Rosamund.

Gretha az Agnieszkával közvetlenül az esküvő után folytatott bizalmas beszélgetése miatt szerette volna megtudni Rosamundtól, mire gondolt akkor, amikor ezt mondta.

Dermedten hallgatta ugyanis Agnieszka rémült, ugyanakkor dühös beszámolóját arról, amit a templomban látott.

Legszívesebben azonnal odarohantam volna – mondta felindultan –, de a szertartás közben ezt nem tehettem, érthető okokból. Igyekeztem szemmel tartani, de mire a násznép megindult, eltűnt a szemem elől, s azóta sem láttam.

Agnieszka határozottan állította, hogy egy réginek tűnő porcelánbaba volt Mathilda kezében, és mint egy pajzsot, torz vigyorral az arcán tartotta maga elé. Természetesen Gretha rögtön tudta, milyen babáról van szó, és azt is gondolta, hogy az egykori feltevése, miszerint Mathilda Stöckl lopta el a babát, ezennel bebizonyosodott. A történetet azon melegében el is mesélte Agnieszkának, aki az utolsó mondat elhangzását követően jó darabig csak kétségbeesetten nézett a levegőbe.

Mire gondolsz? – kérdezte tőle izgatottan Gretha.

Nem is tudom, mit gondoljak – válaszolta a másik –, de most hirtelen félteni kezdtem Barbarát.

– Átvinné, kérem, ezt a levelet Frau Richternek? – fordult az udvarra kilépve a kertész segédje felé Gretha.

– Természetesen, asszonyom! – mondta a fiú, és leugrott a létráról.

Gretha felnézett a tetőre.

– Kértem egy ócska vászondarabot Ingridtől, remélem, nem gond. Azt feszítettem éppen fel a fecskefészkek alá, hogy ne piszkítsák be az utat. Most kezdtek költeni. De csak egy jó hónap kell, aztán nekiiramodnak a világnak – közölte széles vigyorral, majd megtörölgette a nadrágszárába a kezét, és átvette a levelet. – Kell Frau Richternek valamit mondanom?

– Ó, igen! Jó, hogy említi. Arra kérem, üzenje meg magával, mikorra várhatom.

– Értettem, asszonyom – hadarta a fiú, és futólépésben indult a kapu felé. A járdáról kis híján lesodorta a belépő Aleksandert.

– A kétely… – mondta maga elé félhangosan Gretha. – Az átkozott kétely…

– Tessék? – kérdezte Aleksander a háta mögül.

– Ó, te vagy az? Bevallom, már nagyon vártalak a hírekkel! És nem, igazán semmi, csak hangosan gondolkodtam.

– Azt mondtad, az átkozott kétely… Ez elég nyugtalanítóan hangzik.

– Igen. Beismerem, az – bólintott Gretha.

Az ebéd kitűnő volt, Ingrid végül mégis készített egy ízletes barna mártást a sültekhez, amelyeket lefedve át is melegített a sütőben. A kávét Gretha a szalonba hozatta.

– Sikerült valamit megtudnod Krzysztoffal kapcsolatban? – fordult Aleksander felé, miután magukra maradtak. – Ennyi kétségek között eltöltött év után végre megkönnyebbülést hozhatna, ha valamit megtudnánk róla.

– Igen. Andrzej útbaigazításai a gyerekek kiutaztatásának az egyes állomásait illetően nagyon pontosak voltak. Amikor a rádióban beszélgettem vele, miközben Barbarára vártunk a büfében, már akkor meglepett, és őszintén csodáltam is, hogy egy tizenéves gyerek fejében mi minden ragad meg, amire még felnőttkorában is vissza tud emlékezni.

– Ó, azt el sem tudjuk képzelni, milyen sokkhatás alatt állhattak ezek a gyerekek! Belegondolni is borzasztó! Elvesztették a szüleiket, velük együtt a biztonságot, néhány perc vagy óra leforgása alatt kicsúszott a lábuk alól a talaj, fogalmuk sem lehetett, mi vár rájuk. Istenem, mennyire félhettek! Ebben az állapotban a kis agyuk mindent magába szívott és elraktározott. A pánik megsokszorozza az ember teljesítőképességét az emlékezésben is! És mondd csak, mi derült ki?

– Krakkóban és a környékén jó néhány begyűjtőhely működött, de csak két nagy intézmény volt, ahová a gyerekeket átszállították. Az egyik ezek közül a Lecherowka utcai árvaház. Számunkra ez a fontosabb.

– Ó! És ezt hogy sikerült kideríteni?

– A lengyel rádiós kollégáim segítségével. Alapos munkát végeztek, és szerencsére pont ennek az árvaháznak került elő a kartotékrendszere a helytartósági irattárból. Ráadásul szinte sértetlenül!

Gretha visszafojtott lélegzettel hallgatta Aleksander beszámolóját.

– Természetesen ez nagy részben egy bizonyos Piotr Borkowski nevű gyermekgyógyász professzornak volt köszönhető, aki az árvaházat vezette, vagyis inkább az ő rendszerető munkájának. Bár a kettő végül is ugyanaz – mosolyodott el Aleksander. – Állítólag egész életét a gyermekek védelmének és a megfelelő gondozásuknak szentelte, miközben saját családja nem volt.

– A kettő nem zárja ki egymást, sőt! – tette hozzá Gretha.

– Nos, nem is úgy értettem, hogy kizárhatná egyik a másikat, csak megemlítettem – tette fel a kezét védekezően Aleksander. – Tehát ez a professzor együtt dolgozott egy másik orvossal, Józef Jakóbkiewicz doktorral, valamint egy tanárnővel, Anna Bielkiewiczcel.

– Bocsánatot kérek a tudatlanságomért, de kik voltak ők tulajdonképpen?

– Ők hozták létre azt a lengyel mentőszervezetet, amely végül 1920-ban megkapta a japán Vöröskereszttől az engedélyt a lengyel árvák evakuálására. És mivel Borkowski, akiben Jakóbkiewicz feltétel nélkül megbízott, a Lecherowka utcai árvaházat vezette, a gyerekek evakuálását ebből az árvaházból kezdték meg.

– Á, értem! Andrzejt is ebből az árvaházból vitték el?

– Őt nem innen evakuálták, éppen ezért nem is az első transzportok egyikével ment.

– Hanem, mint mondtad, abból a másik árvaházból. Ezek szerint később annak az árvaháznak a nyilvántartása is megkerült? – kérdezte Gretha, miközben kortyolt egyet a kihűlt kávéjából.

– Nem. Az a nyilvántartás csak töredékesen került elő. Viszont ha a Lecherowka utcaiban nem szerepelt Andrzej neve, akkor értelemszerűen, vagyis inkább kizárásos alapon, a másikban kellett hogy legyen, és később is került külföldre, mivel az első négy transzport a Lecherowka utcai árvaházból indult el. Hihetünk a forrásnak, mert a nyilvántartásuk mindenben pontosnak bizonyult.

– Jó. Értem. De most már szeretném tudni, hogy nyomára bukkantatok-e Krzysztofnak?

– Igen.

– Ez mit jelent?

– Azt, hogy a naplók szerint Krzysztof Sobol a Lecherowka utcai árvaház első transzportjával elhagyta Lengyelországot.

– És? – sürgette Aleksandert Gretha.

– Ez a csoport Oroszországon át Irkutszkon és Novoszibirszken keresztül Japánba utazott, több átszállással és megszakítással.

– Ó, te jó ég! Micsoda utazás! Remélhetőleg meg is érkezett… Azt meg lehet tudni valahogyan? Vagy esetleg már tudsz is valamit?

– Sajnos igen.

Gretha arca elkomorult. Behunyta a szemét, és mélyet lélegzett.

– Uram, irgalmazz! Meghalt?

– Nem tudhatjuk.

– Hogy értsem ezt?

– Nos, felvettük a kapcsolatot a Fukudenkai árvaházzal is, Ausztria svájci nagykövetségén keresztül, majd az ottani japán követség segítségével. A kapott információkat egyelőre nem tudjuk mire vélni, de természetesen az is könnyen meglehet, hogy ennyi idő elteltével hiányosak vagy pontatlanok az adatok.

Gretha felsóhajtott.

– Világosabban?

– Ugyanis a nyilvántartás szerint – folytatta Aleksander – az első csoportból két gyermek útközben életét vesztette az orosz jelentések szerint, bizonyos Henryk Kubiak és Mateusz Wysocki, vagyis egyiküket sem Krzysztof Sobolnak hívták.

– Akkor ezek szerint életben lehet?

– Talán.

– Hogyhogy talán?

– Úgy, hogy épségben megérkezett Japánba egy Krzysztof nevű gyermek, de az ő vezetékneve nem Sobol.

– Hanem?

– Biztos választ ugyan nem kaptunk a névre, de úgy tájékoztattak, hogy minden valószínűség szerint Krupa.

– Vagyis Krzysztof Sobol elindult Krakkóból, és valaki más érkezett meg helyette Japánba? Egy másik Krzysztof?

Aleksander széttárta a kezét.

– Egy biztos, ezt szintén a lengyel rádiós kollégák tudták meg, amikor a gyerekek visszaérkeztek Wejherowóba, akkor már nem szerepelt az árvák között a Sobol név. Egyelőre itt tartunk. De természetesen nem adjuk fel, folytatni fogjuk a kutatást – jelentette ki Aleksander, és az órájára nézett. – Mennem kell! Elszaladt az idő. Nagyon köszönöm az ebédet.

– Kikísérlek – állt fel a fotelből Gretha is.

A kapuban Gretha megölelte Aleksandert.

– Vajon látjuk még az életben valaha? – kérdezte könnytől csillogó szemmel. – Tizenhat éve minden áldott nap várom a pillanatot.

– Kétlem, hogy én erre választ adhatok. De amit meg lehet tenni, azt megteszem. Megígérem.

– Köszönöm. Isten áldjon! – csókolta arcon Gretha.

Az asszony éppen a ház bejáratához ért, amikor Rosamund hangját hallotta a kapuból.

– Gretha! Itt vagyok! – igyekezett felé a barátnője. – Siettem, ahogy tudtam!

Gretha megfordult. Rosamund ekkor vette észre, hogy könnycseppek gördülnek végig az arcán.

– Te jó ég! Történt valami? – érdeklődött kétségbeesetten, és megragadta a karját. Gretha megrázta a fejét.

– Semmi különös. Csak egyre nehezebb kételyek között élnem. Átkozott egy dolog – törölgette meg a szemét. – Mintha valamiféle ördögi szövetséget alkotnának… Körbevesznek mindenhol. Bárhová lépek, felbukkannak. Bárhová nézek, onnan merednek rám…

– Átérzem, amiről beszélsz, Gretha.

Az eresz alatt a fecskék hirtelen hangos csivitelésbe kezdtek, majd szélsebesen kirepültek a fészkeikből. Rosamund felkapta a fejét.

– Látod, a kételyek pontosan olyanok, akár a fecskék. Egymást követik, míg végül rajba verődnek… De ami engem illet, én bizonyosságot hoztam – simított végig biztatóan a barátnője karján.

Gretha hálás tekintettel mosolygott rá.

Tartalom

Ausztria, Baden bei Wien, 1936. Barbara és Andrzej esküvője után néhány nappal

Ausztria (Ostmark), Bécs, 1941. december 2. Közbiztonsági Rendőrség központja, 104-es kihallgatószoba. Reggel 8 óra

Ausztria (Ostmark), Bécs, 1941. december 2. Wesenfriedegasse, nyilvános telefonállomás. Reggel 8 óra 30 perc

Ausztria (Ostmark), Bécs, 1941. december 2. Schönthaller utca, Lewandowski-ház. Reggel 8 óra 45 perc

Ausztria (Ostmark), Bécs, 1941. december 2. Schönthaller utca, Lewandowski-ház. Reggel 9 óra 45 perc

Másnap

Ausztria (Ostmark), Baden bei Wien, 1941. december 6.

Ausztria (Ostmark), Bécs, 1941. december 11. Svájc Főkonzulátusa

Ausztria (Ostmark), Bécs, 1941. december 14. Westbahnhof

Ausztria (Ostmark), Salzburg Hauptbahnhof. Hét órával később

Ausztria (Ostmark), Bécs Lewandowski-ház. Karácsony előtt néhány nappal

Ausztria (Ostmark), Bécs, 1942. január 18. Svájc Főkonzulátusa

Ausztria (Ostmark), Bécs, 1942. február utolsó napjaiban

Svájc, Genf, 1942. március 28. A Svájci Távirati Ügynökség irodája

Ausztria (Ostmark), Bécs, 1942. április 18.

Ausztria (Ostmark), Bécs, 1942. április 22.

Lengyel Főkormányzóság (Lengyelország), Varsó, 1942 nyara

Bő két héttel később…

Egy héttel később, keddi napon

Lengyel Főkormányzóság (Lengyelország), Varsótól keletre

Másnap

Svájc, Genf, 1944. szeptember utolsó napjaiban. Emilia Lewandowska jószolgálati követ lakása

Lengyel Főkormányzóság (Lengyelország), Pyry erdejében, 1944. szeptember utolsó napjaiban

Lengyel Főkormányzóság (Lengyelország), Pyry, 1944. október második hete

Lengyel Főkormányzóság (Lengyelország), Varsó, 1944. október 19. SS Keleti Regionális Parancsnokság, Elhárítási Főcsoport

Lengyel Főkormányzóság (Lengyelország), Pyry, 1944. október 20.

Lengyel Főkormányzóság (Lengyelország), 1944. október 21. Varsó-Dél pályaudvar. Éjjel 1 óra 50 perc

Svájc, Lausanne, 1944. október 22. Főpályaudvar

Svájc, Genf, 1944. október 25. Hotel Metropole

Valahol Európában, 1944. október 21.

Magyarország, Budapest, 1944–1947

Magyarország, Budapest, 1956

Magyarország, Budapest, 1957. január

Magyarország, Budapest, 1957. július 27.

Magyarország, Budapest, 1957. augusztus 30.

Magyarország, Budapest, 1963

Ugyanazon a napon, dél után nem sokkal

Magyarország, Budapest, 1974

Ausztria, Bécs, 1975

Ausztria, Bécs Operaház

Ausztria, Baden bei Wien, 1975

Néhány nappal később…

Ausztria, Bécs, 2001

Epilógus, Ausztria, Bécs, 2003

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Kiss Béla

Szaklektor Bodó Mihály Zoltán

Borítóterv Oláh Gábor

A szöveget gondozta Tóth Andrea

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Tördelte Kaposvári Franciska

Elektronikus változat

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License