Csabai Márta

Aggódó testünk

Az egészségszorongástól
a belső biztonságig

részlet

© Csabai Márta, 2023

Szerkesztő: Orosz Ildikó

Borító: Grosan Cristina
Fotók: Shutterstock

HVG Könyvek, Budapest, 2023
Kiadóvezető: Budaházy Árpád
Felelős szerkesztő: Tanács Eszter
www.hvgkonyvek.hu

ISBN 978 963 565 435 2

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Felelős kiadó: Szauer Péter

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Erős Ferenc és Molnár Péter emlékének

Tartalom

Előszó

Kockázat, veszély és szorongás – Egyéni és társadalmi kölcsönhatások

Civilizációs szorongások

Félelmeink eredete

Gátló és serkentő szorongások

Alapszorongásaink leküzdése

Megjósolható-e a veszély?

A rizikóészlelés kihívásai

Érzelmek és intuíció a kockázatbecslésben

Az egészségkockázatok kommunikációja

Veszélyek kívül és belül – A kockázattársadalmak dilemmái

Ki felelős a fertőzésért?

Mindig hihetünk a szakértőknek?

A védelmet nyújtó fal illúziója

A félelem retorikája

Dr. Google megmondja? – Aggódó egészségesek és cyberchonderek

Bolyongás a diagnózisok erdejében

Az egészségszorongás mélylélektani és más magyarázatai

Akadály vagy hajtóerő az alkotásban?

Társadalmi és kulturális különbségek

Dr. Google tényleg jó barát?

Cyberchondria a járvány idején

Növekvő egészségértés, csökkenő szorongás

Az aggódó test nyomon követése – Az önmonitorozás gyakorlatai

Ha nem méred, nem tudod megjavítani?

Okoseszközök, képlékeny identitás

Társas és párkapcsolati hatások

Digitális egészségügy és öngondoskodás

Retusált, virtuális egészségönképek

Digitalizált mindfulness, avagy Buddha piacra megy

Nem mért élet – élhetőbb élet?

Az vagy, amit megeszel? – Társadalmi és egyéni szorongások az étkezés körül

Kínaiétterem-szindróma és a „bűnös” nátrium-glutamát

Xenofób tünetek

A szindróma leleplezése: csak vicc?

Szabaduljunk meg a gluténtől, hogy tisztán élhessünk?

„Ártalmas” civilizáció, „veszélyes” ételek

Közösségépítő rítusok: az étel mint totem és tabu

Túlzottan egészséges étkezés?

Csak akarnod kell és meggyógyulsz? – Önvád és beteghibáztatás

Stressz, betegség és önvád: ördögi körök?

Alapfeltevések a világ rendjéről és a betegség traumája

Felelősségvállalás és áldozathibáztatás

Tökéletes egészség? Csak személyre szabottan!

Pozitív és negatív testképek – Az önelfogadás kihívásaitól a testpozitív mozgalmakig

Ártó-védő testképeink

Testkép és önelfogadás egészségben, betegségben

A testpozitív mozgalmak erősödése

Minden méretben egészséges?

Az aggódó test felszabadítása – A személyes jelentés és az egyensúly megtalálása

Kiút az aggódásból: az értelem és a személyes jelentés keresése

Rugalmas megküzdés és poszttraumás növekedés

Újraértékelt alapfeltevések a gyógyulás útján

Instant örömök helyett biztonságos kapcsolódás

A boldogság ajtaja befelé és kifelé is nyílik

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Név- és tárgymutató

Előszó

Világjelenség, hogy a betegek jelentős része, körülbelül 30-40 százaléka olyan tünetekkel jelentkezik az orvosnál, melyek hátterében nem találnak kimutatható fizikai okot: különböző krónikus fájdalmakról, emésztési panaszokról, gyengeségről, szédülésről, álmatlanságról számolnak be. Ez igen magas szám, főként, ha hozzávesszük, hogy ennél még többen is vannak, akik szintén szenvednek ezektől a tünetektől, de nem jelennek meg a statisztikákban. Sok esetben a panaszok magyarázat nélkül és kezeletlenül maradnak, holott a háttérben gyakran fellelhető szociális problémák, tartós érzelmi megterhelés, konfliktusok, fáradtság, stressz és szorongás feltárása és enyhítése sokat jelenthetne (mint ahogy segítheti azoknak a gyógyulását is, akik valamilyen ismert betegségben szenvednek). Úgy is fogalmazhatunk, hogy testünk képes az aggódásra, de ugyanúgy a megnyugvásra is.

Az aggodalom nemritkán önmagunk túlféltésében is megjelenik. Amikor a legismertebb kortárs pszichoterapeutát, Irvin Yalomot megkérdezték, hogy számára mi a legnagyobb nehézség a terápiában, azt válaszolta, hogy a lezárás. Főként az „aggódó egészségesekkel”, akiknél mindig felmerül egy újabb megoldandó kérdés vagy nyugtalanító probléma, amit felkínálnak a terapeuta számára. Lehet erre azt mondani, hogy nagyon sokakat ennél súlyosabb problémákkal sem látnak el, inkább rájuk kellene figyelni. Ez igaz, viszont azt is tudjuk, hogy a stressz és a szorongás az egyik összetevője, nemritkán a kiindulópontja a súlyosabb problémáknak, továbbá a már kialakult betegségek esetén is nehezíti a gyógyulást. A mindennapi tapasztalatok és a kutatások szerint is világszerte növekednek az egészségünkkel és a biztonságunkkal kapcsolatos aggodalmaink. Erősödik az érzés, amit a fogyasztói társadalom kialakulásának kezdetén úgy fogalmaztak meg Amerikában, hogy „Egyre jobban élünk, de egyre rosszabbul érezzük magunkat”. Azt a csalódást fejezték ki ezzel, hogy az emberek nem lettek annyival boldogabbak, mint amennyivel javultak az életkörülményeik, sőt folyamatosan újabb szorongások termelődtek, különösen a globalizáció és az információs társadalom elterjedésével.

Manapság az egyéni bizonytalanságok közösségi megerősítést kapnak az internet és a média által, és akarva-akaratlanul elérnek bennünket mások szorongásai is, a legkülönfélébb hírekkel, álhírekkel és életmódtanácsokkal együtt. A sokféle ellentmondó információ között könnyen elbizonytalanodunk, hogy mit jelent testileg-lelkileg egészségesnek, boldognak lenni. Vajon ki mondja meg, mit jelent az igazi jóllét, a wellbeing, és mire hagyatkozhatunk ezzel kapcsolatban: a saját érzéseinkre vagy a szakértői véleményekre? Vagy esetleg a közösségi portálokon tett összehasonlításokra mások látszólag mindig elégedett, vidám, csinos, kisportolt képeivel? Igyekszünk megtalálni a módját, miként érezhetjük magunkat teljes biztonságban, és ez a testünkkel való további, sok esetben akár túlzott törődésre, önvizsgálatra, edzésre, diétára ösztönöz. A folyamatos bizonytalanság érzése szorongáshoz vezet, amit valamilyen módon csökkenteni szeretnénk, de nem mindig találunk hatékony eszközöket az aggódó test megnyugtatására. Különböző stratégiákkal próbálkozunk: tovább keressük az interneten a „maximálisan megbízható” és a „tutibiztos” életmódtippeket, alternatív gyógymódokat próbálunk ki, okosórán számoljuk a naponta megtett lépéseinket. Ősi vágyunk, hogy kontrollálni tudjuk a testünket és megelőzhessük a betegségeket; ennek érdekében keressük a megnyugtató információkat, de közben minden internetes kattintással hozzájárulunk az egészség- és életmódkockázatokkal kapcsolatos posztok áradatához, és ezzel együtt a bizonytalanság növekedéséhez.

A régi korok népei különböző varázslásokkal próbálták fenntartani a kontroll illúzióját, mi pedig modern étkezési, testedzési és egyéb rítusokhoz folyamodunk. A fogyasztói világ abba az illúzióba ringat, hogy mindenre van megoldás és gyógyír, de közben körülvesz a klímaszorongás, a koronavírus-járvány fenyegetése, vagy a félelem, hogy a mesterséges intelligencia applikációi, robotjai, chatbotjai között elvész az emberi lényeg. E bonyolult hálózatban a saját test kontrollálása adhat némi biztonságérzést. De miként gyakorolható a kontroll: ha sanyargatjuk a testünket, vagy ha épp gyönyörűnek kiáltjuk ki, nem törődve a betegséggel? Ha megvonunk magunktól szinte minden ételt és a „tiszta” étkezés védőerejében bízunk, vagy ha a „minden jó, amit a testem kíván” elvet követjük?

A kötetben ezekkel a témákkal foglalkozom az egészségpszichológia és a pszichoszomatikus társadalomlélektan szemléleti keretei között, hangsúlyozva az egyéni és társadalmi-kulturális hatások összefüggéseit, elválaszthatatlanságát. Ha a szorongásokat, tüneteket, viselkedészavarokat vagy bármely más pszichológiai folyamatot individuális jelenségként szemléljük, kizárólag az érintett személyiségében, élettörténetében és viselkedésében keresve a magyarázatokat és a megoldásokat, akkor kimondva-kimondatlanul őt tesszük felelőssé a kialakult problémáért, és ezzel magára is hagyjuk. Holott mind az egészséges folyamataink, mind a betegségeink egyszerre biológiai, pszichológiai és társadalmi természetűek, azaz csak egy tágabb összefüggésrendszer keretén belül értelmezhetők. Az orvoslásban hagyományosan alkalmazott biomedikális modell a test-lélek dualizmusra alapuló szemlélet, amely nem a testi és lelki folyamatok holisztikus egységét, hanem inkább azok elválasztottságát hangsúlyozza. Elsősorban a testi tünetekre koncentrál, azokat tekinti „valódiaknak”, a vizsgálatok által objektíven igazolhatónak és kezelhetőnek. Választóvonalat húz azon tényezők között, amelyeket tudunk és amelyeket nem tudunk személyesen befolyásolni. Ez azonban csak mesterséges választóvonal lehet, hiszen az egészségi állapotot befolyásló tényezők sokkal komplexebbek. Ezért van szükség arra a korszerűbb szemléletre, melyet bio-pszicho-szociális modellként ismerünk, és lehetővé teszi, hogy egyaránt figyelembe vegyük egy betegség biológiai, pszichés és szociális/környezeti összetevőit.

A kötet középpontjában álló téma, az egészségszorongás testi és lelki folyamatok kölcsönhatásainak eredménye, de ezeket a folyamatokat társadalmi, történeti, etnikai, kulturális és környezeti hatások is alakítják. Ugyanígy a biztonságkeresés formáit is, hiszen a kötetben is tárgyalt cyberchondria, a különböző ételallergiák, az irritábilisbél-szindróma vagy a testszenzoroktól való függőség is a jelen kultúra terméke. A társadalmi szempontok bevonása azért is fontos, mert így láthatunk rá jobban az egyéni jellemzőkre is, és ezáltal tudunk személyre szabott megoldásokat találni a belső biztonság megtalálása érdekében. Olyan megoldásokat, amelyek során egyaránt figyelembe vesszük a személyes erőforrásokat, de a társas támogatás és a kapcsolatok erejét is. A valódi testi-lelki jóllét nem elválasztható a közösség jóllététől, ami manapság globális szinten is értelmezendő, hiszen mindannyian ugyanabban a „világfaluban” élünk.

Magam ezt a szemléletet igyekszem képviselni több mint három évtizede oktatói, kutatói és betegellátó munkámban. Ehhez nagyon fontos impulzusokat kaptam pályám során Molnár Péter professzortól, akivel az orvosi pszichológia hazai fejlesztésében dolgozhattam együtt, és John Weinmantól, az egészségpszichológia egyik alapító és nemzetközi vezető személyiségétől. A társadalmi-kulturális és a pszichodinamikus nézőpont kiszélesítésében sokat jelentettek azok az évek, melyek során Erős Ferenccel dolgoztunk együtt új témákon a test, az egészség és a betegség szociális reprezentációi és társadalmi nemi szempontú kutatása terén. Az alkalmazott egészségpszichológiai szakpszichológus szakképzés fejlesztése, az ellátási gyakorlat hazai kialakítása, terápiás tapasztalataim, továbbá szupervíziós munkám és kutatásaim során is megerősödött bennem az a meggyőződés, hogy az egészséggel-betegséggel kapcsolatos nézetek és viselkedés megértése nem nélkülözheti a komplex szemléletet. A pszichológiában egészen az utóbbi időkig inkább az individuális nézőpont volt a jellemző az ellátási gyakorlatban, és kevesebb hangsúlyt kapott a társadalmi meghatározottság. A szociális szempontok figyelmen kívül hagyása pedig sokakat el is zár a szakmai segítség lehetőségétől. További motivációt jelentett a könyv írásában a tudományos ismeretek szélesebb körben való megosztása. Manapság, az internetnek köszönhetően, szinte bármilyen információ elérhető, elkülönül azonban a tudományos szakirodalom, melynek fogalomhasználata és nyelvezete sokszor elidegenítő és a gyakorlatban kevéssé használható a laikus olvasók számára, illetve az önsegítő könyvek köre, melyek ugyan gyors, egyszerű megoldásokkal kecsegtetnek, de kevésbé kínálnak átfogó magyarázatokat.

A kötetben a testtel és az egészséggel kapcsolatos jelenkori félelmeket, kockázatészlelést és az ezekre reagáló biztonságkeresési stratégiákat egyfelől a szakmai, másfelől pedig a köznapi, társadalmi-kulturális diskurzusok elemzése által vizsgálom. Az első két fejezet a pszichológia és a kultúrakutatás, továbbá a rizikóelmélet alapján tárgyalja a szorongás természetével kapcsolatos alapvetéseket. A következő részben az egészségszorongás kialakulását, formáit és a korunk internetkultúrája által jelentősen meghatározott jellemzőit elemzem. Ezután a test és az egészség kontrollálásának a digitalizáció révén erőteljesen fejlődő területével, a testszenzoros mérésekkel és önmonitorozással foglalkozom, középpontba állítva a kérdést, hogy ez a biztonságkeresési stratégia mennyiben lehet újabb szorongások és függőségek kiindulópontja. Az ötödik fejezet az étkezés témáján keresztül járja körül azt a kérdést, hogy a különböző divatos diéták és a hozzájuk kapcsolt, a média által jelentősen befolyásolt nézetek és vélekedések milyen funkcióval rendelkeznek az egészségszorongás csökkentésében, különös tekintettel a közösségépítő, társas támogatást is nyújtó szerepükre. A hatodik fejezet a betegségekkel kapcsolatos felelősségvállalás és önvád problémáját állítja a középpontba, rámutatva arra, hogy ha csak az egyén viselkedését vizsgáljuk, kiemelve családi-társas-kulturális környezetéből, akkor könnyen kerülünk az áldozathibáztatás csapdájába. A következő fejezet témája a testpozitivitás, amely az utóbbi években civil mozgalomként, illetve a pozitív pszichológia és a test társadalom-lélektani kutatásának egyik témájaként is megjelent. Itt a pszichológiai kérdésfelvetésen túl morális dilemmákkal és az egyéni és társadalmi autonómia kérdéseivel is találkozunk, olyan példákon keresztül, amelyekben a bármely méretű, alakú, állapotú testek elfogadása és a szabad önrendelkezés szempontjai szembekerülnek az egészség veszélyeztetettségével. Az utolsó fejezet középponti tézise – és egyúttal a könyv fő üzenete is –, hogy a testünkkel és egészségünkkel kapcsolatos egyik leghatékonyabb biztonságkeresési stratégia az lehet, ha jelentést és értelmet találunk az életünkben. Ez sokféleképp történhet, de mindenképp fontos, hogy saját tapasztalatainkból építkezzünk, merjünk bízni ezekben, kapcsolódni tudjunk saját testünkhöz, érzelmeinkhez és a környezetünk különböző színtereihez és szereplőihez. Így alakíthatjuk ki a külső-belső egyensúlyt és a világban való létezés autentikus módját.

A kötet mindazok érdeklődésére számot tarthat, akik akár a saját életükben, akár a társas környezetükben ráismernek az itt bemutatott vagy ezekhez hasonló jelenségekre, aggodalmakra és kérdésekre. Mindenkire ugyanúgy érvényes megoldási javaslatokkal ugyan nem szolgál a könyv, mivel a testünkkel és az egészségünkkel kapcsolatos érzések és viszonyulások olyannyira egyediek, hogy a saját megoldásainkat csak személyre szabottan tudjuk megtalálni. De a felismerés, hogy aggodalmainkkal nem vagyunk egyedül, bátorítást adhat, hogy az olvasó elinduljon a válaszkeresés útján. Mivel a kötet egyik fő tézise, hogy az egyéni érzések, félelmek és a viselkedés csak társas és kulturális környezetükben értelmezhetők, ki-ki támpontokat kaphat ahhoz is, hogy ezeket a komplex összefüggéseket átgondolja. Az így létrejövő megértés önmagában is segíthet az aggodalmak csökkentésében, a bizonytalanság jobb kezelésében, de abban is, hogy nagyobb bizalommal tudjunk a környezetünkre támaszkodni, azt elsősorban ne a szorongás kiindulópontjaként, hanem a pozitív erőforrások és konstruktív megoldások lelőhelyeként lássuk. Így alakíthatjuk ki egyénileg és közösen is a biztonságos és egészséges tereinket, a testünkön kívül és belül is.

Kockázat, veszély és szorongás Egyéni és társadalmi kölcsönhatások

Scott Stossel amerikai újságíró, a The Atlantic magazin szerkesztője és a My Age of Anxiety: Fear, Hope, Dread, and the Search for Peace of Mind (Szorongásom kora: félelem, remény, rettegés és a lelki béke keresése)1 című sikerkönyv szerzője sokáig titkolta szorongásait, mint a gyengeség jelét. Amikor azonban egy művészekből és újságírókból álló nagyobb társaságban elmondta, hogy részben azért ír könyvet a szorongás kultúrtörténetéről, mert ő maga is ilyen problémákkal küzd, legnagyobb megdöbbenésére a társaság minden tagja elkezdte ecsetelni saját tüneteit, és hogy milyen gyógyszerekkel próbálkozott. Stossel szerint ez egyszerre utal a szorongás elterjedtségére és arra, hogy a társadalom betegségként kezeli, továbbá arra is, hogy a szorongástól szenvedő emberek nyilvános és privát énje gyakran különválik. Kívülről nézve rendezettnek, kontrolláltnak, hatékonynak tűnnek, miközben kiderülhet, hogy belül gyötrődnek. Stossel azt is megosztotta a könyvben, hogy ő maga negyven éve él nyugtatókon, amit alkohollal egészít ki, de kipróbálta a jógát, az akupunktúrát és a meditációt is, emellett gyerekkora óta jár pszichiáterekhez, akik a legkülönbözőbb kezeléseket alkalmazták, de semmi sem használt. Az olvasó felteheti a kérdést, hogy egy mentálisan beteg személy segítségkérő önfeltárásáról van itt szó, vagy korunk jellemző tünetéről. Vajon tényleg ilyen sokan hordozunk magunkban rejtett vagy kevésbé titkolt szorongásokat? Valódi veszélyektől félünk, vagy vélt kockázatoktól?

Különböző országok statisztikái szerint a szorongásos tünetek teszik ki a mentális panaszok nagy részét. Minden negyedik ember szembesül ilyen problémával élete során, amivel aztán vagy szakemberhez fordul, vagy saját magát próbálja kezelni. Magyarországon felmérések szerint a lakosság 15-18 százaléka szenved valamilyen szorongásos zavartól.2 Egyes becslések szerint csak a depresszió akár 5 milliárd forint többletköltséggel járhat a népgazdaság számára a gyógyszerfogyasztás, a kieső munkaidő, a táppénz, a rokkantnyugdíj és a kezeletlen depresszió miatt kialakuló további krónikus betegségek miatt.3 Az Egyesült Államokban az ellátási költségek egyharmadát fordítják a szorongás kezelésére.4

A szakemberek számára folyamatos kihívást jelent, hogy miként csökkenthetők a rendkívül magas számok, de sokan felteszik azt a kérdést is, hogy biztosan indokolt-e a félelmek ilyen szintű medikalizálása, vagyis betegségként kezelése. Természetes reakciónak gondolhatjuk például, hogy a 2001. szeptember 11-i, World Trade Center elleni támadás utáni hetekben megnövekedett a szorongás. Az már viszont a probléma medikalizálását jelzi, hogy közvetlenül a tragikus esemény után 9 százalékkal több szorongáscsökkentő gyógyszert írtak fel Amerikában, New Yorkban pedig 22 százalékos volt a növekedés.5 Hasonlóképp jelentős emelkedést tapasztaltak a gyógyszerfogyasztásban a 2008-as gazdasági válság idején. A Covid–19-járvány alatt pedig már az első év során 76 millióra becsülték a szorongásos zavarok számának világszintű növekedését, ami 36 százalékos emelkedés (a 100 000 lakosra vetített átlagos esetszám 4108,2-ről 5588,6-re emelkedett).6

Indiában például közepestől súlyos fokozatig terjedő szorongást észlelt a lakosság 28 százaléka a járvány idején. Minden negyedik válaszadó emiatt recept nélküli gyógyszereket kezdett szedni, holott közülük csak 60 százalék tartozott a magas szorongással jellemezhető csoportba.7 A gyógyszerszedők jelentős része, 40 százaléka tehát nem az erősen szorongók közül került ki, mégis szedett gyógyszereket, ami számos kérdést vet fel. Természetesen szubjektív mérlegelés alá esik, ki milyen fokú szorongást bír el és mit gondol kezelendőnek. A gyógyszerszedést azonban több szempontból is fontos végiggondolni, mind a szakembereknek, mind a laikusoknak. Például azért is, mert ezek a szerek paradox módon nem csupán csökkentik, de létre is hozhatják a szorongást. Öngerjesztő körök alakulhatnak ki, amelyek alapja, hogy a gyógyszer bevételének hatására az agyban megjelenik egy visszacsatolás a szorongás csökkenésekor, ami megerősíti a további gyógyszerszedést, az pedig újabb megerősítés által tovább fokozhatja a szorongást.

Részben ilyen alapon magyarázható például a pánikzavar diagnózisának elterjedése is. Ez volt az első olyan pszichiátriai kórkép, melynek létrehozása egy gyógyszer-hatásmechanizmus felismerésére épült 1980-ban.8 Ekkor bizonyította be sok kétkedés és elutasítás után, húszévnyi munkával Donald Klein New York-i pszichiáter, hogy az imipramin nevű, főként a depresszió kezelésére használt szer hatékonyan csillapítja a pánikkal kísért szorongást is. Ennek nyomán született meg maga a diagnózis, és mára a pánikzavar lett az egyik vezető pszichiátriai kórkép, nem kevéssé annak köszönhetően, hogy létezik gyógyszer, amellyel kezelhető. Könnyebben és nagyobb felelősséggel adható ugyanis diagnózis, ha terápiát is ajánlhat hozzá a szakember. A gyógyszergyári hirdetések és a média (manapság főként a közösségi média) nyilvánossága pedig még inkább hozzájárult, hogy világszerte jelentős azok száma, akik szorongást vagy egyéb testi-lelki tünetet észlelnek, és úgy vélik, hogy pánikrohamtól szenvednek, amit sok esetben saját maguk „diagnosztizálnak”, és szednek rá különböző gyógyszereket.

A probléma objektív természetének bizonytalanságára és a társadalmi-történelmi kontextus befolyásoló szerepére utal, hogy különbségek tapasztalhatók a pánik megélésében és értelmezésében különböző kulturális színtereken. Így egyes felmérések arra utalnak, hogy a sürgősségi osztályon pánikszerű tünetekkel jelentkező amerikaiak jellemző félelme, hogy szívrohamuk van, míg Japánban inkább attól rettegnek ilyenkor a betegek, hogy el fognak ájulni. Hasonlóképp, azok a nyugtatók, amelyek jól hatnak az Egyesült Államokban vagy Franciaországban, nem mindig válnak be Kínában.9

Fontos kérdés, mikor gondoljuk azt, hogy az adott szorongásmennyiség káros lehet az egészségünkre. Ez azért is lényeges, mert valamilyen fokú szorongás hozzátartozik a mindennapjainkhoz, sőt szükség lehet rá a hatékony működéshez. Már Charles Darwin is – aki olyan súlyos agorafóbiától (nyílt tértől való félelemtől) szenvedett a Beagle nevű hajón töltött expedíció után, hogy évekig nem hagyta el a lakását – azt írta, hogy a „megfelelő félelem képessége” növeli a túlélés esélyét, tehát evolúciós haszna van.10

A Beagle hajó másolata. Charles Darwin a hajón töltött, majdnem 5 évig tartó expedíció után súlyos szorongásoktól, agorafóbiától szenvedett

Søren Kierkegaard, a későbbi egzisztencialista irányzatokra nagy hatást gyakorló, 19. századi dán filozófus és teológus szerint a szorongás fontos szerepet tölt be a lelki fejlődésben: „Akit a szorongás nevel, azt a lehetőség neveli, és csak akit a lehetőség nevel, az fejlődhet a végtelenségig.”11

Ezt erősítették meg a 20. század elején, a pszichológia hőskorában is, amikor leírták, hogy az alacsony fokú szorongás segíti, míg a túl erős félelem gátolja a teljesítményt.12 A II. világháború után az önaktualizációt középpontba állító humanisztikus, és az autentikus létezés és a szabad választás kérdéseivel foglalkozó egzisztencialista pszichológia képviselői szintén azt vallották, hogy a szorongásra szükség van az egészséges fejlődéshez, csupán ennek tartalma és kifejezési formája változik különböző életszakaszok során. Hétköznapi példával élve, egy kamasz lány például egészen más dolgoktól szorong, mint egy nyugdíjazás előtt álló férfi. Az pedig, hogy milyen fokú szorongás egészséges, mindig az egyén helyzetének, személyiségfejlődési szintjének és a társadalmi-kulturális viszonyoknak a függvénye. Rollo May amerikai pszichológus, az egzisztencialista pszichológia meghatározó alakja írja The Meaning of Anxiety (A szorongás jelentése) című könyvének előszavában: „Már nem tigrisek és masztodonok prédái vagyunk, hanem önbecsülésünk sérülésétől, csoportunk kiközösítésétől vagy a versenyben való vereség veszélyétől félünk. A szorongás formája megváltozott, de az élmény nagyjából ugyanaz maradt.”13

May a fentebb idézett könyvében már 1977-ben arról írt, hogy a szorongás témája olyan népszerűvé vált, hogy piaci termék lett belőle, és kikerült a tudományos vizsgálatok szűk köréből. Ez, belegondolva, igen gyors felfutás, hiszen a szorongás csak a 20. század elején jelent meg, főként Sigmund Freudnak köszönhetően, mint önálló, terápiásan is megközelíthető és a tudomány által több szempontból vizsgálható terület. Természetesen korábban is szorongtak az emberek, de ezt az élet velejárójának gondolták, és nem tekintették külön megoldandó problémának, vagy elsősorban a vallás keretein belül kerestek ehhez támogatást és eszközöket.

Érdekes szemügyre venni, hogy különböző korokban miként látták a félelmet az adott időszak világnézeti és tudományos berendezkedése szerint. Például az ókorban a hippokratészi iskola képviselői testi, materiális jelenségként tekintettek rá, míg a felvilágosodás gondolkodói intellektuális problémának tartották. A tudományokban a legtöbben Robert Burton angol írónak, az Oxfordi Egyetem munkatársának 17. században kiadott, The Anatomy of Melancholy (A melankólia anatómiája) című művéhez kapcsolják a szorongás témájának első megjelenését. Burton igen érzékletes leírást adott:

Sok embert annyira letaglóz és ámulatba ejt a félelem, hogy azt sem tudják, hol vannak, mit mondanak, mit tesznek, és ami a legrosszabb, ez napokig folyamatos aggodalmakkal és gyanakvással kínozza őket. Megakadályozza a legtöbb tiszteletre méltó próbálkozást, fájdalmassá, szomorúvá teszi őket és elnehezíti a szívüket. Akik félelemben élnek, soha nem szabadok és elszántak, nem érzik magukat biztonságban, soha nem vidámak, hanem folytonos fájdalomtól szenvednek. Ahogy Vives találóan mondta: Nulla est miseria major quam metus, nincs nagyobb nyomorúság, gyötrelem vagy kín, mint ez.14

Később Kierkegaard volt az, aki elkülönítette a szorongást a félelemtől; az előbbi olyan bizonytalan, diffúz (nem körülhatárolt) érzés, amely annak ellenére jelenik meg, hogy nincs konkrét, „valódi” veszély. Ám még a korai egzisztencialista filozófusok is inkább az emberi léttel alapvetően együtt járó, az emberben, és nem a környezetében lévő jelenségként értelmezték a szorongást, és csak Freud munkássága nyomán jelent meg pszichológiai, illetve neurofiziológiai és pszichoszomatikus problémaként.

Kezdetben Freud sem pszichopatológiai folyamatokkal (pszichés zavarokkal), hanem biológiai alapon magyarázta a szorongásos neurózist. Csak később kapcsolta össze az elfojtott lelki tartalmakkal és a libidó, az életösztön csökkenésével.15 Freud szerint a szorongás életünk kikerülhetetlen velejárója, hiszen énünk folyamatosan két tudattalan erő hatásai közé beszorítva létezik: az egyik az ösztönén, és annak a társas viselkedés szempontjából elfogadhatatlan örömszerzésre vagy destrukcióra irányuló impulzusai; a másik a társadalom szabályait képviselő, büntető, bűntudatkeltő felettes én. Köztük pedig az én folyamatosan arra kényszerül, hogy elhárítsa a feszültséget. Ehhez megfelelő énvédelmi stratégiákat – elhárító mechanizmusokat – léptet életbe, melyek segítségével sikerül elfelejteni, elfojtani, átalakítani vagy épp kreatív energiákká transzformálni a szorongást. Freud hangsúlyozta, hogy magának a szorongás elhárításának is többszörös funkciója van: nem csupán az én védelmében, hanem az én fejlődésében, érésében is szerepet játszik. Ily módon tehát a freudi elmélet is azt sugallja, hogy a szorongásnak jótékony, előremutató (adaptív) funkciója van az egyén életében, amely nem csupán a veszély észlelésében és elhárításában jelentős, hanem a személyiség fejlődésében is.

Ezt a gondolatot tágítják ki azok a későbbi pszichológiai elméletek, melyek szerint a személyiség fejlődésének egyenesen alapfeltétele a szorongás, mert kisebb-nagyobb, életkorhoz és élethelyzetekhez kötött kríziseken keresztül növekszünk, és a krízisekhez kapcsolódó szorongások legyőzése – vagy más megközelítésben a stresszel való sikeres megküzdés – által válik érettebbé a személyiségünk.16

Civilizációs szorongások

A pszichológia története során az egyéni folyamatok mellett viszonylag kevesebbet foglalkoztak a szorongást befolyásoló társadalmi hatásokkal. Pedig már 1881-ben, Freudot megelőzve leírta egy fiatal New York-i orvos, George Miller Beard a neuraszténia (ideggyengeség, idegkimerülés) állapotát, amit kifejezetten a civilizáció fejlődésével hozott összefüggésbe az American Nervousness (Amerikai idegesség)17 című művében. Feltételezése szerint a régi görögök valószínűleg nem voltak idegesek, mert az ógörög nyelvben nincs szó erre az állapotra. Úgy gondolta, az ókori kultúrák azért nem tapasztalhatták meg az idegességet, mert nem volt még gőzenergia, nem létezett a sajtó, a távíró, nem épült fel a tudományok rendszere. Politikailag nem túl korrekt módon azt is hozzátette, hogy azért is lehettek nyugodtabbak a régi görögök, mert akkor még nem volt elismert a nők szellemi tevékenysége. Szerinte a civilizáció megjelenésének a társadalmakban „idegességet és idegbetegséget kell magával hoznia”. Tocqueville-re, a szabadság és demokrácia eszméinek francia képviselőjére hivatkozott, aki az 1830-as években némiképp ironikusan megjegyezte, hogy az élet nem jelentene élvezetet a demokráciában élő embereknek, ha megszabadulnának az őket nyomasztó aggodalmaktól. Szerinte ezért jobban ragaszkodnak a gondjaikhoz, mint az arisztokrata nemzetek az örömeikhez.18

A civilizáció fejlődésének feltételezett szorongáskeltő hatásait azzal is magyarázták, hogy a korábbi időkben az ember azonos volt a társadalmi szerepével, aszerint kellett élnie. A modernitás azonban magával hozta a választás szabadságát, és egyúttal az ehhez kapcsolódó félelmeket is. Kierkegaard ezt így fogalmazta meg Félelem és reszketés (Frygt og bæven) című művében:

A szorongást a szédüléshez lehet hasonlítani. Az, aki a tátongó mélységbe tekint, szédülni kezd. A szorongás tehát a szabadság szédülete, amely akkor jön létre, ha a szellem tételezni akarja szintézisét, a szabadság pedig saját lehetőségeinek a mélyére néz, ott megragadja a végességet, hogy ahhoz tartsa magát. Ebben a szédületben a szabadság összeomlik. Ebben a pillanatban minden megváltozik, és miközben a szabadság ismét felegyenesedik, immár bűnösként szembesül önmagával.19

A szorongás kezelendő tünetként és betegségként való azonosítása a modernitás terméke, és igazából a 20. században erősödött meg a medikalizációs szemlélet. Korábban a szorongás nem jelent meg önálló diagnózisként – nem vált el például a depressziótól vagy egyéb pszichés zavaroktól, hanem a melankólia és a hisztéria fogalmaihoz kapcsolódott. Mondhatnánk, hogy ez azért történt így, mert akkor még nem létezett a pszichológia tudománya, azonban ezt megkérdőjelezi, hogy a laikusok és a szakemberek egy része ma sem feltétlenül lelki jelenségként, hanem kémiai szerekkel csillapítható testi állapotként tekint a szorongásra. Amint az alábbiakban többször szó lesz róla, a segítségkérés is gyakran inkább a testi panaszok, tünetek miatt történik.

A szorongás koronként eltérő értelmezései ellenére azonban újra és újra előkerül az a felvetés, amelyet legnagyobb hatással Freud fejtett ki a Rossz közérzet a kultúrában (Das Unbehagen in der Kultur) című művében, nevezetesen, hogy az egész emberiség neurotikussá válhat a civilizációs trendek nyomása alatt.20 Freud jelentős mértékben támaszkodott a francia szociológus, Émile Durkheim munkájára is, aki már a 19. század végén úgy fogalmazott, hogy nincs értelme azt kérdezni, miért nem növekszik a boldogság a civilizációval együtt, mert szerinte minél több örömre vagyunk nyitottak, annál több fájdalomra is.21

A fogyasztói társadalom kialakulásával egyre inkább erősödött a csalódottság és a szorongás attól, hogy bár jobban élünk, nem lettünk feltétlenül boldogabbak. A 20. század második felétől egyre több szerző értett egyet azzal, hogy a modernizáció olyan állapotokat hozott létre, hogy gyakran hontalannak, elidegenedettnek érezzük magunkat. Sokan egyenesen a szorongás koráról beszélnek.22 Ezt onnan eredeztetik, hogy a társadalomtudományban többen így azonosítják a II. világháború utáni időszakot. 1948-ban W. H. Auden amerikai költő Pulitzer-díjat kapott „The Age of Anxiety” (A szorongás kora)23 című verséért, melyben a háborút és a kapitalizmus kihívásait átélt ember identitáskereséséről és félelmeiről írt. Az 1950-es évektől kezdődően divatos társadalomtudományi témává vált, hogy a diffúz szorongás korunk legjellemzőbb érzése. A néhány évtizeddel később kialakuló, „posztmodern állapot” egyik legfőbb sajátosságának pedig azt tartják, hogy az emberek nagy része a biztonság elvesztésétől való állandó szorongásban él, mivel nincsenek többé egységes, abszolút érvényű világmagyarázó elvek: a világ többértelmű, heterogén, önellentmondásos lett.24

Az utóbbi években mind a szaktudományokban, mind az ismeretterjesztő irodalomban egyre sokasodnak a félelem kultúrájával kapcsolatos írások. Daniel Smith, a The New York Times újságírója, a Monkey Mind: A Memoir of Anxiety (Nyugtalan elme: Emlékirat a szorongásról) című bestseller25 szerzője egy cikkében megjegyezte, hogy az 1990-es évektől kezdve különös felfutás figyelhető meg a „szorongás kora” alcímet viselő, vagy arra utaló könyvekből.26 Magyarul a közelmúltban jelent meg Mi van, ha…? A szorongás kora (Tänkom: En studie i oro) címmel Roland Paulsen svéd társadalomkutató munkája, tehát a téma nálunk is „benne van a levegőben” ily módon is.27 Mostanra szinte szociológiai közhellyé vált, hogy az akut bizonytalanság és a magas fokú szorongás folyamatosan jelen van a társadalomban.28 Ez azt is jelenti, hogy a világ dolgaival kapcsolatos értelmezéseink folyamatos változásban vannak, nem stabilak és nem eleve meghatározottak. Tehát a tapasztalatok, az információk és az értékek is többféleképpen újraértelmezhetők, és ennek a felelőssége sokszor nyomaszt bennünket.

Félelmeink eredete

A szorongás felfogható veszélyjelzésként is arról, hogy helyesek-e az értelmezéseink, segítenek, megvédenek-e a világ rendkívül bonyolult viszonyai közt. Az egzisztencialista pszichológia képviselői azt a helyzetet definiálják szorongásként, amikor nem találunk a magunk számára érvényes és előrevivő magyarázatot vagy értelmet a külvilág eseményeivel és a saját belső történéseinkkel kapcsolatban.29 Úgy gondolják, hogy nem létezik szorongás nélküli élet, a félelem a mindennapjaink része, de ha nem félünk maguktól a félelmeinktől, hanem saját érzéseinkként kezeljük, közelebb engedjük magunkhoz, azaz „megszelídítjük” őket, akkor segíthetnek is bennünket. A kérdés az, hogy a hárítások és tagadás helyett mennyire tudjuk ezt elfogadni, és a félelmeinkkel való megbarátkozás és átgondolás, a félelem negatív energiájának pozitív felhasználása által rendet, jelentést találni az életünkben. Irvin Yalom, az egyik legjelentősebb kortárs pszichoterapeuta szerző szerint az egzisztenciális szorongás leginkább négy témához kapcsolódik, ezek: a halál, a szabad választás, az izoláció és a jelentésnélküliség. Ezek közül az elmúlással, az élet végességével kapcsolatos szorongás az, amitől leginkább menekülni igyekszik a modern kor embere:

Mivel nem élhetünk rettegésbe dermedve, különféle módszereket eszelünk ki a halálszorongás ellen. Gyermekeinken keresztül kivetítjük magunkat a jövőbe; gazdagok leszünk, híresek, még nagyszerűbbek; kényszeres védelmi rituálékat alakítunk ki, vagy mindenekfelett hiszünk a végső megmentőben. […] A haláltól való szorongástól azonban a legszilárdabb, legtiszteletreméltóbb védekezés ellenére sem szabadulhatunk meg teljesen: mindig velünk van, elménk egy eldugott zugában leselkedik ránk.30

Ha nem szabadulhatunk a szorongástól, akkor fel kell tenni a kérdést, hogy hol húzódik az egészséges félelem határa, mennyi az a szorongás, ami akár még előre is viszi az életünket. A pszichológiában nincs és talán nem is lehetséges konszenzus azzal kapcsolatban, hogy mennyi szorongás „normális” a társadalomban vagy az egyén számára. Azért is nehéz ezt meghatározni, mert a szorongást mérő eszközök sztenderdjei nem objektívek, hanem sok kutatás és a szakemberek közti megállapodások alapján jönnek létre. Így azt is csak statisztikailag lehetséges megmondani, hol húzódik a fóbia vagy más szorongásos zavar határa az „egészséges drukkhoz” képest. Az alkalmazott pszichológia ennek ellenére viszonylag keveset foglalkozik a szorongás társadalmi és kulturális összefüggéseivel, és részben ebből eredhet, hogy sok laikus csupán egyéni felelősségnek és gyengeségnek tekinti ezt a problémát, így nem mer, nem tud segítséget kérni, s ezért tovább növekedhet a szorongása, bűntudata.

De mitől és miért félünk? Ha megnézzük az ezzel kapcsolatos vizsgálatokat, akkor kiderül, hogy nem feltétlenül a nagyobb valószínűségű veszélyek miatt aggódunk. A legtöbben arra a kérdésre, hogy attól félnek-e jobban, hogy elrabolják a gyereküket, vagy hogy autóbalesetet szenvednek, az előbbit válaszolják, jóllehet a baleset sokkal gyakoribb, mint a gyerekrablás. Ismert példa, hogy az Egyesült Államokban a 2001. szeptember 11-i terrortámadás után sokkal több amerikai halt meg autóbalesetben, mint korábban, ugyanis kialakult egy erős félelem a repülőgéppel való utazástól, és helyette az autót választották, ami egyébként jóval balesetveszélyesebb. Hasonlóképp igaz, hogy 2001 óta többen haltak meg például méhcsípés következtében, mint a nemzetközi terrorizmus miatt, a terrorizmustól mégis sokkal jobban fél mindenki.31

Tehát nem valószínűségi és nem is feltétlenül racionális alapon döntünk arról, hogy mit tekintünk veszélyesnek a környezetünkben. Sőt, ezek a félelmek sok esetben nem is tudatosak. A félelemérzetet az agyban egy ősi struktúra, az amygdala körüli hálózatok, az érzelmeket szabályozó limbikus rendszer folyamatai hozzák létre. Az amygdala több információt küld az agykéregnek, mint amennyit onnan kap, és részben ez az oka, hogy a félelem erősebben befolyásolja a gondolkodásunkat, mint a tudatos gondolkodásunk a félelmet. Veszélyesnek érzékelt helyzetekben az érzelmek implicit hatása érvényesül, az agy inkább támaszkodik az emóciók közvetítette „evolúciós bölcsességre”, mint a tudatos, racionális mérlegelésre.

Peter Muris, holland klinikai pszichológus, a gyermekkori félelmek egyik vezető nemzetközi szakértője klasszikus vizsgálatában listát adott a gyerekeknek, akiknek választaniuk kellett, hogy mitől félnek leginkább.32 Továbbá megkérte őket arra is, hogy szabadon nevezzenek meg dolgokat, amelyektől félnek. Az alábbi táblázatban látható eredményeket kapták:

Gyerekek félelmei előre megadott listáról választva

Gyerekek félelmei szabad válaszokban

Nem tudsz lélegezni

Súlyos betegség

Bombázás vagy támadás

Elüt egy autó

Tűz, égési sérülés

Betörnek a házba

Pókok

Elrabolnak

Ragadozók

Sötétség

Félelmetes filmek

Kígyók

Bár a holland gyerekek a lakókörnyezetükben szinte soha nem találkoznak mérges pókokkal vagy kígyókkal, ezek a félelmek mégis megjelentek náluk. Ennek egyik oka az evolúciós huzalozottság lehet, a másik azonban az, hogy ezek az ősi félelmek átörökítődnek, azaz a szülők, a társas környezet és a kultúra – például a mesék, a filmek – közvetítésével önkéntelenül is megtanulunk irtózni ezektől. Egy másik magyarázat, hogy az említett félelemforrásoknak szimbolikus jelentésük lehet, tehát nem feltétlenül a veszélyes állatoktól való félelmet jelzik, hanem mélyebb, általánosabb tudattalan szorongásokat. A sötétség kapcsán pedig a kontrollvesztéstől, magánytól, haláltól való archaikus félelem aktiválódik a gyerekekben. Szimbolikus tartalmakról szólva a szorongáscsökkentés eszköze is szimbolikus formában, mesék, játékok, rajzolás segítségével lehet a leghatékonyabb.

A pszichológiai segítségért folyamodó emberek tüneteinek igen gyakori kiindulópontja a tárgy nélküli, meghatározatlan szorongás, amely a mindennapi életben folyamatosan velünk lévő, megoldandó problémaként jelentkezik. A francia esszéistának, Michel de Montaigne-nek tulajdonított szállóigével ezt úgy is megfogalmazhatjuk, hogy „Amitől félek, az maga a félelem”. A nyugalmi, látszólag félelem- és szorongásmentes állapot sem feltétlenül jelenti azonban ezeknek az érzéseknek a teljes hiányát vagy kiiktatását. Lehet, hogy ilyenkor csupán arról van szó, hogy ideiglenesen elhárítottuk, elfojtottuk a szorongást, ami kerülő úton, szavakban nehezen megfogalmazható, inkább testi érzetekben jelenik meg. A félelem fontos, elsődleges komponense a testi jelzés, hiszen az érzelmek többdimenziósak, vagyis testi és lelki megnyilvánulásaik egyaránt vannak (például, ha izgatottak vagyunk, kipirulunk és gyorsabban ver a szívünk). Egyfelől van egy hasznos, veszélyt jelző funkciójuk, másfelől viszont károsak, a szervezetet rongáló hatásúak lehetnek, ha tartósan fennállnak. Az 1950-es években erre a kiindulópontra épült Selye János nagy hatású stresszelmélete, mely szerint a szervezet erőforrásainak tartós kimerülése vezet a stressz állapotához, és ha ezzel nem tudunk megküzdeni, nem tudjuk feldolgozni, annak betegség lehet a következménye.33

Jegyzetek

Kockázat, veszély és szorongás – Egyéni és társadalmi kölcsönhatások

1 Stossel, Scott: My Age of Anxiety: Fear, Hope, Dread, and the Search for Peace of Mind. New York, Vintage, 2014.

2 Torzsa Péter et al.: „A szorongás és a depresszió jelentősége a családorvosi gyakorlatban”, Neuropsychopharmacologia Hungarica, 2017, 19/3, 137–46.; Szádóczky Erika et al.: „A hangulat- és szorongásos zavarok előfordulása a felnőtt magyar lakosság körében”, Orvosi Hetilap, 2002, 26, 1232–41.

3 Gaál Péter et al: „A pszichoterápia elérhetősége az alapellátásban: Lehetőség a kezeletlen depresszió jelentős társadalmi költségeinek csökkentésére”, Interdiszciplináris Magyar Egészségügy, 2009, 10, 31–37.

4 Single Care Team: „Anxiety Statistics 2022”, singlecare.com

5 Druss, Benjamin G. – Marcus, Steven C.: „Use of Psychotropic Medications Before and After Sept. 11, 2001”, The American Journal of Psychiatry, 2004, 161/8, 1377–83.

6 Santomauro, Damian F. et al.: „Global Prevalence and Burden of Depressive and Anxiety Disorders in 204 Countries and Territories in 2020 Due to the COVID-19 Pandemic”, The Lancet, 2021, 398/10312, 1700–12.

7 Chopra, Meenakshi – Dasgupta, Jayashree: „Concerns of Older Adults During Second COVID Wave in India”, Supplement: Public Health, 2021, 17/10, e057871.

8 Stossel, Scott: i. m.

9 Lewis-Fernández, Roberto – Kleinman, Arthur: „Culture, Personality, and Psychopathology”, Journal of Abnormal Psychology, 1994, 103/1, 67–71.

10 Darwin, Charles: Az ember és az állat érzelmeinek kifejezése (The Expression of the Emotions in Man and Animals). Ford.: Pusztai János. Budapest, Gondolat, 1963.

11 Kierkegaard, Søren Aabye: A szorongás fogalma (Begrebet Angest). Ford.: Rácz Péter. Budapest, Göncöl, 1993, 181–82.

12 Yerkes, Robert. M. – Dodson, John Dillingham: „The Relation of Strength of Stimulus to Rapidity of Habit-Formation”, Journal of Comparative Neurology and Psychology, 1908, 18, 459–82.

13 May, Rollo: The Meaning of Anxiety. New York, WW Norton & Co., 2015, 3.

14 Burton, Robert: The Anatomy of Melancholy. New York, New York Review Books, 2001, 98.

15 Freud, Sigmund: Pszichoanalízis – Öt előadás 1909-ben, a worcesteri Clark Universityn (Über Psychoanalyse: Fünf Vorlesungen). Ford.: Ferenczi Sándor. Budapest, Kossuth, 1990.

16 Erikson, Erik: „The Problem of Ego Identity”, Journal of the American Psychoanalytic Association, 1956, 4, 56–121.

17 Beard, George Miller: American Nervousness: Its Causes and Consequences, a Supplement to Nervous Exhaustion (Neurasthenia). New York, Putnam, 1881.

18 Tocqueville, Alexis de: A demokrácia Amerikában – Válogatás (De la démocratie en Amérique). Ford.: Frémer Jusztina et al. Budapest, Gondolat, 1983.

19 Kierkegaard, Søren Aabye: Félelem és reszketés (Frygt og bæven). Ford.: Rácz Péter. Budapest, Göncöl, 2004, 67.

20 Freud, Sigmund: Rossz közérzet a kultúrában (Das Unbehagen in der Kultur). Ford.: Linczényi Adorján. Budapest, Kossuth, 1992.

21 Durkheim Émile: A szociológia módszere (Les règles de la méthode sociologique). Ford.: Balla Antal. Budapest, Franklin, 1917.

22 Lásd még May, Rollo: i. m.

23 Auden, Wystan Hugh.: The Age of Anxiety: A Baroque Eclogue. (W.H. Auden: Critical Editions). Princeton, Oxford, Princeton University Press, 2011.

24 Bauman, Zygmunt: Globalizáció – A társadalmi következmények (Globalization: The Human Consequences). Ford.: Fábián György. Szeged, Szukits, 2002.

25 Smith, Daniel: Monkey Mind: A Memoir of Anxiety. New York, Simon & Schuster, 2013.

26 Smith, Daniel: „It’s Still the ’Age of Anxiety.’ Or Is It?”, The New York Times, 2012. január 14.

27 Paulsen, Roland: Mi van, ha…? A szorongás kora (Tänkom: En studie i oro). Ford.: Dobosi Beáta. Budapest, Typotex, 2022.

28 Furedi, Frank: Culture of Fear: Risk-Taking and the Morality of Low Expectation. New York, Continuum, 2002.

29 Kőváry Zoltán (szerk.): Egzisztenciális pszichológia egykor és ma. Budapest, Oriold és Társai, 2019.

30 Yalom, Irvin D.: Szemben a nappal – A haláltól való rettegés legyőzése (Staring at the Sun: Overcoming the Terror of Death). Ford.: Résch Éva. Budapest, Park, 2021.

31 Mueller, John: „Simplicity and Spook: Terrorism and the Dynamics of Threat Exaggeration”, International Studies Perspectives, 2005, 6/2, 208–34.

32 Muris, Peter – Merckelbach, Harald – Collaris, Ron: „Common Childhood Fears and their Origins”, Behaviour Research and Therapy, 1997, 35/10, 929–37.

33 Selye, János: Életünk és a stress (The Stress of Life). Ford.: Both Miklós. Budapest, Akadémiai, 1964.

Felhasznált betűtípusok
Fira Sans Extra Condensed – SIL Open Font License
Petrona – SIL Open Font License