Text copyright © 2019 by Elizabeth Lim

Cover Illustration © Kelly Chong

Cover Design by Lydia Blagden © Hodder & Stoughton

Map copyright © 2019 by Virginia Allyn

All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. This edition published by arrangement with Random House Children’s Books, a division of Penguin Random House LLC., New York

Translation © 2024 by Herman Alexandra

Adriennek, amiért az elképzelhető legjobb módon

változtatta meg az életemet

Bármely férfinál gyorsabban megsodrom a legfinomabb fonalat vagy cérnát, ha kell, még csukott szemmel is. Hazudni azonban képtelen vagyok. Ha megpróbálom, beletörik a nyelvem… egyszerűen nem jut eszembe semmi.

Sosem volt érzékem a meseszövéshez.

Ezt a bátyám, Keton tudja a legjobban. Bár a szemöldöke egyszer-kétszer megemelkedik, miközben a három lehetetlen feladatról, majd a démonról és a szellemekről mesélek neki, amelyekkel az utazásom során találkoztam, és beszélek a császárunkat övező varázslatról, a testvérem hisz nekem.

Az apám viszont nem. Ő látja az árnyékokat, amelyek körém gyűltek. Látja, hogy miközben Ketonra mosolygok, a szemem kivörösödött és ég. Püffedt az órákig, sőt napokig tartó sírástól. De azt nem látja, hogy az arcomon száradó könnyek ellenére a szívem kemény.

Rettegek a történetem végétől, mert tele van csomókkal, amelyeket nem volt bátorságom kioldani. A távolból dobpergés hallatszik. A hang minden másodperccel közelebb ér, sürgetőn emlékeztetve rá, milyen kevés időm maradt, hogy döntésre jussak.

Ha visszamegyek, elveszítem azt, aki voltam. Sosem látom többé a családomat, vagy az arcomat a tükörben, és soha többé nem szólítanak a nevemen.

De a napot, a holdat és a csillagokat is odaadnám, ha ezzel megmenthetném őt.

A fiút, akinek nincs neve, mégis ezernyi neve van. A fiút, akinek a kezét vörösre festi a csillagok vére.

A fiút, akit szeretek.

ELSŐ FEJEZET

Egykor volt három bátyám.

Finli, a bátor volt a legidősebb. Semmitől sem félt: sem a pókoktól, sem a tűktől, de még apa nádpálcájának ütéseitől sem. Ő volt négyünk közül a leggyorsabb, olyannyira, hogy képes volt elkapni a legyet a hüvelykujjával és egy gyűszűvel. De a bátorsága mellett rettenetesen vágyott a kalandra. Utált a boltunkban dolgozni, arra pazarolni a nap értékes fényét, hogy ruhákat varrjon és ingeket foltozzon. És nem vigyázott a tűvel: az ujjai folyton be voltak kötve a szúrások miatt, a munkája pedig tele volt egyenetlen öltésekkel. Öltésekkel, amiket aztán kibontottam és kijavítottam, hogy megmentsem őt apa leckéztetésétől.

Finliben a türelem nem volt meg, hogy szabó legyen, mint apa.

Sendónak volt türelme, de nem a varráshoz. A második bátyám volt a költő a családban, és semmi mást nem szeretett szőni, csak a szavakat, főképp a tengerről. Olyan kidolgozott részletességgel mesélt mindenkinek a városban a ruhákról, amelyeket apa szőtt, hogy a hölgyek tülekedtek, hogy megvehessék őket… azután rájöttek, hogy azok a ruhák nem léteznek.

Büntetésképp apa kiültette a boltunk mögötti mólóra selymet bontani a hernyók gubójából. Gyakran kisurrantam, hogy csatlakozzam hozzá, és meghallgassam a meséit a soha véget nem érő vízhorizont alatt elterülő világról.

– Milyen színű az óceán? – kérdezte tőlem gyakran Sendo.

– Kék, te buta. Hát milyen lenne? Hogy akarsz a legjobb szabó lenni A’landiban, ha nem ismered a színeket? – Sendo megrázta a fejét, és a vízre mutatott. – Nézd meg újra! Lásd meg a mélységeit!

– Zafír – válaszoltam, megfigyelve az óceán gyengéd hullámzását. A víz csillogott. – Zafír, mint a kövek, amelyeket Tainak asszony visel a nyaka körül. De van benne egy kis zöld is… jádezöld. És a hab úgy fodrozódik, mintha gyöngyök gurulnának rajta.

Sendo elmosolyodott.

– Így már jobb – mondta, majd átkarolta a vállamat, és magához húzott. – Egy napon majd kihajózunk, te meg én. És meglátod a világ összes kékjét.

Sendo miatt a kék volt a kedvenc színem. A napfényben csillogó tenger minden reggel, amikor kinyitottam az ablakot, beszínezte a szobám falának fehérjét. Zafírra vagy égszínkékre. Azúrkékre. Indigószínűre. Sendo arra edzette a szememet, hogy meglássa a színek változatait, és hogy a legfakóbb barnától a legragyogóbb rózsaszínig mindet értékelni tudjam. Miatta tudom, hogy a fény bármit képes ezernyi lehetőséggé változtatni.

Sendót a tenger felé húzta a szíve: nem akart szabó lenni, mint apánk.

Keton volt a harmadik bátyám, ő állt hozzám korban a legközelebb. Mindenkit megnevettetett a dalaival és a vicceivel, bármilyen kedvünk is volt. Mindig bajba került: lila helyett zöldre festette a selymet, figyelmetlenül rálépett a frissen vasalt ruhára a piszkos szandáljával, elfelejtette meglocsolni az eperfákat, és sosem tudta olyan puhára sodorni a fonalat, hogy apa pulóvert köthessen belőle. A pénz úgy folyt ki az ujjai közül, mint a víz. Apánk mégis őt szerette a legjobban, annak ellenére, hogy Keton nem volt elég fegyelmezett ahhoz, hogy szabó lehessen.

És ott voltam én, Maia. Az engedelmes lánygyermek. A legkorábbi emlékeimben elégedetten üldögélek anyámmal, miközben ő a rokkán dolgozik, és hallgatom, ahogy Finli, Sendo és Keton odakint játszik, apa pedig arra tanít, hogyan gombolyítsam fel úgy anya fonalát, hogy ne gabalyodjon össze.

Én tényleg, teljes szívemből arra vágytam, hogy szabó lehessek: már az előtt megtanultam befűzni a cérnát, hogy járni tudtam volna, és már akkor tökéletesen egyenes öltéseket csináltam, amikor még beszélni sem tudtam. Imádtam a varrást, és szívesen tanultam apa mesterségét, ahelyett hogy kint játszottam volna a bátyáimmal. Ráadásul, amikor Finli verekedni vagy íjászkodni tanított, mindig elvétettem a célt. Bár csak úgy szívtam magamba Sendo tündérmeséit és rémtörténeteit, sosem lettem volna képes én magam is elmesélni egyet. És mindig bedőltem Keton ugratásainak, hiába figyelmeztetett a többi bátyám.

Apa mindig büszkén mondta nekem, hogy az egyik kezemben tűvel, a másikban ollóval születtem. És hogy ha nem lány lennék, A’landi legnagyobb szabója válhatna belőlem, akit a kontinens egyik partjától a másikig felkeresnek a kereskedők.

„A szabó értékét nem a hírneve határozza meg, hanem a boldogság, amit másoknak ad – mondta anyám, látva, mennyire elszomorítanak az apám szavai. – Te fogod összetartani a családunk szegélyét, Maia. Nincs más szabó a világon, aki képes lenne erre.”

Emlékszem, ettől csak úgy ragyogtam. Akkoriban csupán arra vágytam, hogy a családom boldog és sértetlen legyen, örökké.

De amikor anya meghalt, minden megváltozott.

Gangszunban éltünk, az egyik legfontosabb városban a Nagy Fűszerút mentén, és a boltunk nem kevesebb mint fél háztömböt foglalt el. Apám köztiszteletben álló szabó volt – Dél-A’landiban mindenki tudta, milyen tehetséges ruhakészítő. A családunk nehéz időszakon ment keresztül, és anya halála megnyitotta az első repedést apám erős akaratán.

Erősen inni kezdett… hogy megfojtsa a bánatát, ahogy ő mondta. Ez nem tartott sokáig; apa egészsége úgy megromlott a gyásztól, hogy hamarosan már semmiféle szeszt nem volt képes befogadni a gyomra. Újrakezdte a munkát az üzletben, de többé már nem volt a régi.

A vásárlók észrevették, hogy a munkáinak romlott a minősége, és szóvá tették a bátyáimnak. Finli és Sendo nem mondták el neki, nem volt szívük. De néhány évvel az Öttéli háború előtt, tízéves koromban, Finli meggyőzte apánkat, hogy hagyjuk el Gangszunt, és költöztessük át az üzletet Kamalanba, egy kis, part menti kikötővárosba a Fűszerút mentén. A bátyám ragaszkodott hozzá, hogy a friss, tengeri levegő jót fog tenni apának.

Az új otthonunk a Janamer és a Tongsza utca sarkán terült el, egy üzlettel szemben, ahol olyan hosszú, kézzel szaggatott tésztát árultak, hogy egyetlen száltól jóllakott az ember, és volt ott egy pékség is a világ legjobb gőzölt zsemléjével és tejes kenyerével – legalábbis a bátyáim és én így éreztük, amikor éhesek voltunk, és ez gyakran megesett. De a legjobban az óceánra nyíló, csodálatos kilátást szerettem. Néha, miközben néztem, ahogy a hullámok a mólót nyaldossák, titkon azért imádkoztam, hogy a tenger ragassza meg apa törött szívét úgy, ahogyan lassan az enyémet is meggyógyította.

Az üzlet nyáron és télen virágzott a legjobban, amikor a Nagy Fűszerúton keletre és nyugatra tartó karavánok megpihentek a kikötővárosban, hogy élvezzék a kellemes időjárást. Apám kis üzlete a folyamatos indigó-, sáfrány- és okkersárga festékszállítmányokra támaszkodott. Egy kisvárosban éltünk, így nemcsak ruhát adtunk el, hanem anyagot és fonalat is. Apa már régóta nem készített magas rangú hölgyhöz illő ruhát, és miután elkezdődött a háború, alig kaptunk megrendelést.

A balszerencse az új otthonunkba is követett minket. Kamalan elég messze van a fővárostól, így azt hittem, a bátyáimat nem fogják besorozni, hogy harcoljanak az A’landiban tomboló polgárháborúban. A fiatal Khanudzsin császár és az ország leghatalmasabb hadura, a sanszen közötti ellenségeskedés nem csitult, és az uralkodónak minden harcképes férfira szüksége volt.

Finli és Sendo már a megfelelő korban voltak, így őket hívták be először katonának. Akkoriban még olyan fiatal voltam, hogy a háború romantikus ötletnek tűnt számomra. Büszke voltam rá, hogy két bátyámból is katona lett.

A távozásuk előtti napon odakint voltam, és épp egy maroknyi fehér pamutot festettem be. A Jamaner utca őszibarackvirágainak illatától tüsszentettem, mire a szoknyámra spriccelt apa drága indigójának utolsó adagja.

Finli nevetve törölgette a festékcseppeket az orromról.

– Ne aggódj! – mondta, miközben kétségbeesetten próbáltam összegyűjteni a festék maradványait.

– Egy uncia nyolcvan jenbe kerül! És ki tudja, mikor jönnek vissza a festékkereskedők? – motyogtam, még mindig a szoknyámat sikálva. – Nemsokára túl meleg lesz hozzá, hogy átkeljenek az Úton.

– Akkor majd hozok neked az utazásaimról – válaszolta Finli, majd maga felé fordította az államat. – Ha katona leszek, egész A’landit bejárom. Lehet, hogy tábornokként térek vissza.

– Remélem, nem leszel olyan sokáig távol! – kiáltottam.

Finli arcáról eltűnt a mosoly. A szemére sötét árnyék vetült, és elsimított az arcomból egy szélfútta tincset.

– Vigyázz magadra, kishúgom! – mondta egyszerre tréfásan és szomorúan. – Ne dolgozz annyit, hogy…

– …olyan papírsárkánnyá váljak, ami nem tud repülni – fejeztem be helyette. – Tudom.

Finli megérintette az arcomat.

– Vigyázz Ketonra! Gondoskodj róla, hogy ne kerüljön bajba!

– És vigyázz apára is! – tette hozzá Sendo, ahogy hirtelen megjelent mögöttem. Letépett egy virágot az üzletünk előtt álló fáról, és a fülem mögé tűzte. – És gyakorold a kalligráfiát! Hamarosan visszatérek, hogy ellenőrizzem, mennyit fejlődött a kézírásod – folytatta, majd összeborzolta a hajamat. – Mostantól te vagy a ház úrnője.

Engedelmesen fejet hajtottam.

– Igen, testvéreim.

– Ez úgy hangzik, mintha én haszontalan lennék – vágott közbe Keton. Apa épp azért kiabált ki neki, hogy fejezze be a házimunkát. A bátyám összerezzent a hangjától.

Finli komoly arcán átsuhant egy mosoly.

– Miért? Nem vagy az?

Keton csípőre tette a kezét, és mind nevetni kezdtünk.

– A hadsereggel távoli helyekre látogatunk majd el – mondta Sendo, a vállamra téve a kezét. – Mit hozzak neked? Talán festéket Nyugat-Gangszenből? Vagy gyöngyöt a Fenséges Kikötőből?

– Nem, nem – válaszoltam. – Csak térjetek haza épségben! Mindketten.

Hirtelen elhallgattam.

– Mi a baj, Maia? – faggatózott Sendo.

Az arcom átforrósodott, és a kezemet bámultam.

– Ha találkozol Khanudzsin császárral – kezdtem bele lassan –, rajzold meg a portréját, rendben?

Finli válla rázkódott a nevetéstől.

– Szóval hallottad a falubeli lányoktól, milyen jóképű? Mindegyikük arra vágyik, hogy a császár ágyasa lehessen!

Annyira zavarban voltam, hogy nem tudtam ránézni.

– Nem áll szándékomban ágyassá válni.

– Nem akarsz a négy palotája egyikében élni? – kérdezte gúnyosan Keton. – Úgy hallottam, minden évszakra jut neki egy.

– Keton, elég legyen! – dorgálta Sendo.

– Nem érdekelnek a palotái – válaszoltam, hátat fordítva a legfiatalabb bátyámnak, hogy szembenézzek Sendóval. A szemében gyengédség csillogott… mindig is ő volt a kedvenc testvérem, és tudtam, ő meg fog érteni. – Tudni akarom, hogy néz ki, hogy egy napon a szabója lehessek. Birodalmi szabó.

Keton a szemét forgatta a vallomásomat hallva.

– Ennek ugyanannyi az esélye, mint annak, hogy az ágyasává válj!

Finli és Sendo dühös pillantást vetett rá.

– Vedd úgy, hogy el van intézve! – ígérte meg Sendo, megérintve a szeplőket az arcomon. Csak mi ketten voltunk szeplősök a családból… így jár az, aki órákat tölt álmodozással a napon. – Egy portré a császárról az én tehetséges húgomnak, Maiának.

Megöleltem. Jól tudtam, hogy a kívánságom bolondság, de azért ugyanúgy reménykedtem.

Ha tudtam volna, hogy akkor utoljára lehetünk mind együtt, semmit sem kértem volna.

✽

Két év múlva értesítették apát, hogy Finli elhunyt a csatában. A császári pecsét a levél alján vörös volt, mint a frissen ontott vér, és olyan sietve nyomták oda, hogy Khanudzsin császár neve elmosódott rajta. Még hónapokkal később is elsírtam magam, ha eszembe jutott.

Azután egy éjszaka Keton elszökött, hogy belépjen a seregbe. Csak egy gyorsan lefirkantott üzenetet hagyott a reggeli szennyesemen, hogy az legyen az első, amit felkelés után meglátok.

Olyan sokáig voltam haszontalan. Megkeresem Sendót, és hazahozom. Vigyázz apára!

A könnyek elöntötték a szememet, és az öklömbe gyűrtem a papírt.

Mit tudhat ő a háborúról?, gondoltam szomorúan. Hozzám hasonlóan karcsú volt, mint a nádszál, szinte még a szél is elfújta. Még rizst sem tudott venni a piacon anélkül, hogy rá ne szedték volna, és mindig beszéddel próbált kibújni a verekedés alól. Hogy élhetné túl a harcot?

Dühös is voltam, amiért nem mehettem vele. Ha Keton haszontalannak tartja magát, én milyen vagyok? Én nem harcolhattam a hadseregben. És bár több ezer órát töltöttem új öltések kitalálásával és szabásminták rajzolásával, tudtam, hogy sosem válhatok szabómesterré. Soha nem lesz esélyem átvenni apám üzletét. Lány vagyok. A legjobb, amit remélhettem, az előnyös házasság volt.

Apa sosem beszélt Keton távozásáról. Hónapokig nem említette a legfiatalabb bátyámat. De láttam, hogy az ujjai megkeményedtek, mint a kő – még annyira sem tudta kinyújtani őket, hogy meg tudja fogni a szabóollót. Naphosszat az óceánt bámulta, miközben én átvettem a haldokló üzletünket. Fel kellett élesztenem, hogy a bátyáimnak legyen hová hazajönniük.

Miközben az országunk belülről falta fel önmagát, senkinek nem volt szüksége selyemre vagy szaténra. Így hát kenderingeket készítettem a helyi halászoknak, vászonruhát a feleségeiknek, és lent forgattam a fonálba, hogy felújítsam az elhaladó katonák kabátját. A halászok halfejet és néhány zsák rizst adtak a munkámért cserébe, a katonáktól pedig nem volt szívem pénzt kérni.

Minden hónap vége felé segítettem a nőknek, akik ajándékot készítettek a halottaknak. Nehéz munka volt: általában papírruhát kellett csinálnom, hogy elégethessék az imádkozóoltárok előtt az őseik tiszteletére. Papírt öltöttem az elhaladó kereskedők cipőjébe, és érmefüzéreket varrtam az övükbe a zsebesek ellen. Még az utazók amulettjeit is megjavítottam, ha azt kérték, bár nem hittem a varázslatban. Akkor még nem.

Az olyan napokon, amikor nem volt munka, és a búza- és rizskészletünk vészesen megcsappant, elővettem a rattankosaramat, és beletettem néhány fonálgombolyagot, egy vég muszlint és egy tűt. Az utcán kóboroltam, házról házra járva, hátha valakinek foltozásra van szüksége.

De csupán néhány hajó dokkolt a kikötőben. Az üres utcák porba és árnyékba burkolóztak.

A munka hiánya nem zavart annyira, mint a kínos találkozások, amelyekkel hazafelé kellett szembenéznem. Korábban imádtam az üzlettel szembeni pékségbe menni, de ez a háború alatt megváltozott. Akkoriban, akárhányszor betettem a lábamat a Janamer utcába, Kalu, a pék fia már várt rám.

Nem kedveltem Kalut. Nem azért, mert nem szolgált a hadseregben: nem ment át a császári egészségügyi vizsgán, így nem volt rá lehetősége. Hanem azért, mert amint tizenhat éves lettem, a fejébe vette, hogy én leszek a felesége.

– Utálom nézni, ahogy munkáért kuncsorogsz – mondta egyszer nekem, majd betessékelt az apja pékségébe. A kenyerek és sütemények illata kiáramlott az ajtón, és összefutott a nyál a számban az élesztő, a fermentált rizsliszt, a pirított mogyoró és a szezámmag illatától.

– Jobb, mint éhezni – válaszoltam.

Letörölte a tenyeréről a vörösbabpürét. Az izzadság az asztalon álló, tésztával teli tálba csöpögött a homlokáról. Máskor fintorogtam volna a látványtól, és ha az apja látta volna, milyen figyelmetlen, jól leszidta volna, de aznap túlságosan éhes voltam.

– Ha hozzám jönnél, soha nem éheznél.

Kényelmetlenül éreztem magam a tolakodó viselkedésétől, és megjelent előttem az ijesztő kép, ahogy hozzám ér, hogy gyerekem lesz tőle, hogy a hímzőkereteim a sarokban porosodnak majd, és a ruháim ragadnak a cukortól. Úgy éreztem, nem kapok levegőt, és megborzongtam.

– Mindig bőségesen el lennél látva étellel, ahogy apád is – próbálkozott ismét a fiú, a szája szélét nyalogatva. – Tudom, mennyire szereted apám leveles tésztáját, a gőzölt zsemléjét lótuszkrémmel, na meg a kókuszos cipóját.

Korogni kezdett a gyomrom, de nem hagytam, hogy az éhségem legyőzze a szívemet.

– Kérlek, ne hozd ezt szóba többet! A válaszom nem változik.

Kalu dühbe gurult.

– Túl jó vagy nekem, mi?

– Vezetnem kell az apám üzletét – válaszoltam a lehető legkedvesebben. – Szüksége van rám.

– Egy lány nem vezethet üzletet – mondta, miközben kinyitotta a gőzölőt, hogy kivegye belőle a legfrissebb adag elkészült cipót. Általában adott néhányat nekem és az apámnak, de tudtam, hogy aznap nem fog. – Lehet, hogy jó varrónő vagy, a legjobb a városban, de miután a bátyáid elmentek, hogy a császárért harcoljanak, nem gondolod, hogy jó lenne megállapodnod? – Kinyúlt, hogy megfogja a kezemet. Az ujjai lisztesek és nedvesek voltak. – Gondolj apád egészségére, Maia! Önzőn viselkedsz. Jobb életet adhatnál neki.

Dühösen elhúzódtam tőle.

– Az apám sosem adná fel az üzletét.

Kalu egyre idegesebb lett.

– Pedig kénytelen lesz, mert nem vezetheted egyedül. Lefogytál, Maia. Ne hidd, hogy nem vettem észre! – mondta gúnyos mosollyal az arcán. A visszautasítás kegyetlenné tette. – Adj egy csókot, és dobok neked egy cipót!

Felszegtem az államat.

– Nem vagyok kutya.

– Á, szóval most már túl büszke vagy hozzá, hogy könyörögj? Annyira beképzelt vagy, hogy hagyod éhezni az apádat…

Nem voltam hajlandó tovább hallgatni. Gyorsan kimenekültem a pékségből, majd keresztülviharzottam az utcán. Ahogy becsuktam magam mögött apám boltjának ajtaját, újra megkordult a gyomrom. Az egészben az volt a legnehezebb, hogy tudtam, valóban önző vagyok. Tényleg hozzá kellene mennem Kaluhoz. De meg akartam menteni a családomat és magamat is, ahogy annak idején anya mondta.

Lekuporodtam az üzlet ajtajához. Mi lesz, ha nem vagyok rá képes?, kérdeztem magamtól.

Így talált rám apám, csendesen sírdogálva.

– Mi a baj, Maia?

Letöröltem a könnyeimet, és felálltam.

– Semmi, apa.

– Kalu megint feleségül kért?

– Nincs munka – válaszoltam, kikerülve a kérdést. – Mi…

– Kalu jó fiú – mondta az apám –, de semmi több. Csak egy fiú. És nem méltó hozzád. – A hímzőkeretem fölött állva tanulmányozta a sárkányt, amit épp készítettem. Nehéz volt selyem helyett pamuttal dolgozni, de igyekeztem minden részletet kidolgozni: a pontyszerű pikkelyeket, az éles karmokat és a démonszemeket is. Láttam, hogy sikerült lenyűgöznöm őt. – Te többre vagy hivatott, Maia.

Elfordultam.

– Hogy lennék? Nem vagyok férfi.

– Ha az lennél, háborúba küldtek volna. Az istenek védelmeznek téged.

Nem hittem neki, de a kedvéért bólintottam, és felszárítottam a könnyeimet.

Néhány héttel a tizennyolcadik születésnapom előtt jó híreket kaptunk: a császár bejelentette, hogy fegyverszünetet kötött a sanszennel. Az Öttéli háború véget ért, legalábbis egyelőre.

De az örömünk és a hírek gyorsan bánatba fordultak, mert újabb értesítést kaptunk, újabb vérvörös pecséttel lezárva.

Sendo meghalt, miközben a hegyekben harcolt, két nappal a fegyverszünet előtt.

A hír ismét összetörte apát. Egy egész éjszakán keresztül az oltár előtt térdelt, a cipőket szorongatva, amelyeket anyánk készített Finlinek és Sendónak kiskorukban. Nem akartam csatlakozni hozzá. Túlságosan dühös voltam. Miért nem tudtak az istenek még két napig vigyázni Sendóra?

Csak két napig…

– Legalább nem vitte el az összes fiamat a háború – mondta apám lesújtva, a vállamat veregetve. – Erősnek kell maradnunk, Ketonért.

Igen, Keton visszatért. A legfiatalabb bátyám egy hónappal a fegyverszünet után tért haza. Kocsin érkezett, kinyújtott lábakkal, miközben a kerekek nyikorogtak a földúton. A haját rövidre nyírták, és annyira lefogyott, hogy alig ismertem rá. De a legjobban a szemében lévő kísértetek rémisztettek meg… a szemében, amely egykor tréfáktól és csínytevésektől csillogott.

– Keton! – kiáltottam.

Tárt karokkal rohantam felé, és a szememet megtöltötték a boldogság könnyei. Azután rájöttem, miért fekszik ott, rizses- és liszteszsákokkal felpolcolva.

A fájdalom a torkomat szorongatta. Rádöbbentem, hogy a bátyám nem tud járni.

Felmásztam a kocsira, és a nyaka köré fontam a karomat. Megölelt, de tisztán láttam az ürességet a szemében.

A háború sok mindent elvett tőlünk. Túl sok mindent. Azt hittem, Finli, majd Sendo halála után eléggé megkeményítettem a szívemet, hogy erős legyek, apámért. De azon a napon, amikor Keton visszatért, valami eltört bennem.

A szobámba futottam, és a falhoz kuporodtam. Addig varrtam, amíg vérezni kezdett az ujjam, amíg a fájdalom megfojtotta a pusztító zokogást. De a következő reggelre összeszedtem magam. Tudtam, hogy gondoskodnom kell apámról. És most már Ketonról is.

Elmúlt öt tél, és én anélkül nőttem fel, hogy észrevettem volna. Már olyan magas voltam, mint Keton, a hajam pedig egyenes és fekete volt, mint az anyámé. A többi velem egykorú lány családja házasságszerzőt bérelt, hogy férjet találjanak nekik. Az enyém is ezt tette volna, ha anya még élt volna, és apa sikeres szabó lett volna. De azok a napok rég elmúltak.

Amikor elérkezett a tavasz, a császár bejelentette, hogy feleségül veszi a sanszen lányát, Sarnai úrnőt. El sem hittük, hogy A’landi legvéresebb háborúja úgy ér véget, hogy Khanudzsin császár összeházasodik az ellenség lányával. Apámnak és nekem nem volt kedvünk ünnepelni.

De azért ez jó hír volt. A béke a császár és a sanszen közötti egyetértésen múlt. Reméltem, hogy egy fényes császári esküvő helyreállítja a viszonyukat, és több látogatót hoz a Nagy Fűszerútra.

Azon a napon leadtam a legnagyobb selyemmegrendelést, amit megengedhettünk magunknak. Kockázatos vásárlás volt, de reménykedtem; az üzletnek muszáj volt még a tél előtt fellendülnie.

Az álmom, hogy egy napon császári szabó lehessek, távoli emlékké halványult. Az egyetlen bevételi forrásunk az volt, hogy jól bántam a tűvel. Elfogadtam, hogy örökre Kamalanban maradok, a kis sarkomba húzódva, apám boltjában.

De tévedtem.

TARTALOM

Első rész: A próbatétel

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Második rész: Az utazás

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harmadik rész: Az Eskü

Harminckettedik fejezet

Harmincharmadik fejezet

Harmincnegyedik fejezet

Harmincötödik fejezet

Harminchatodik fejezet

Harminchetedik fejezet

Köszönetnyilvánítás

Az alkonyhántó

Maia Tamarinnak hatalmas árat kellett fizetnie azért, hogy elkészíthesse Amana gyermekeinek legendás ruháit. Bár a szerelme, Edan segítségével végrehajtotta a lehetetlen küldetést, közben egy megtörhetetlen átok sújtott le rá. A lányt megérintette egy démon, és mindennap elveszít egy kicsit önmagából: a testét, az elméjét, végül a lelkét is.

Ám Maia nem ér rá meggyászolni az életét, mert A’landi továbbra is a háború küszöbén áll. Sarnainak, a sanszen egyetlen lányának hozzá kell mennie Khanudzsin császárhoz, különben az országot felemészti a polgárháború, és minden áldozat hiábavaló volt. Ám az úrnőnek más tervei vannak…

A hajnalszövő folytatását udvari intrikák, álnok démonok és lélegzetelállító varázslatok teszik letehetetlen olvasmánnyá.

Kiadta a Menő Könyvek,
a Manó Könyvek Kiadó Kft. imprint kiadója.

A Manó Könyvek Kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2024.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.menokonyek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Fordította: Herman Alexandra

Felelős szerkesztő: Liska Enikő

Műszaki vezető: Rácz Julianna

Olvasószerkesztő: Dér Adrienn

ISBN 978 963 584 647 4

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Amarante – SIL Open Font License

Jost – SIL Open Font License

Kalam – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License