K. B. Rottring

Heri Kókler és a Főnök Érdemrendje

Excalibur Könyvkiadó

© K. B. Rottring:

Heri Kókler és a Főnök Érdemrendje

2004, Tök-Alsó

Kiadja: Az Excalibur Könyvkiadó, 2006

A kiadásért a kiadó vezetője felelős!

Szerkesztette: Netuddki

Az oldalszámokat sorrendbe helyezte,

a betűket megtördelte: Savanya Zsolt

A borítót kitervelte, megfestette: Szűcs Pista bácsi,

a zseniális karikaturista

Tipográfiailag megalkotta, a borítót

megvilágította és levilágította:

Szilícium Grafika

Ebben még közreműködött: Nyári István.

ISBN: 978-615-5082-20-7

Figyelem! A könyv pillanatragasztóval bekent változata letehetetlen olvasmány. Felbontás után fűtve tárolandó. Vízesés hatására ronggyá ázik. Az ebből adódó balesetekért csakis a felhasználó felelős.

1. Készenlétben

Csodás reggellel köszöntött be augusztus végének utolsó valamelyik napja.

– Végre, hogy nem sötét éjszaka, bagolyhuhogás, rémület és horrorisztikus snittek, valamint emberhalál! – lelkendezett Heri Kókler, amikor spirálrugóként, frissen és üdén kipattant az ágyából.

Nem, ez csúnya hazugság volt!

Valójában tántorogva, hörögve, rosszulléttel küszködve, laposkúszásban vánszorgott az ablakhoz, közben pedig úgy nyögött, mint akinek haslövése van. Utolsó erejével elhúzta a sötétítő függönyt, és kinyitotta az ablakot, hogy a szobában kavargó áporodott durrszagot kiengedje, és hogy a kinti üde, harmatos, hajnali levegőt beeressze helyette.

Ez volt ám a remek gázcsere!

Ember, állat, növény, mint-mind ezt irigyelte.

Heri mélyeket lélegezve figyelte a napfelkeltét, és igyekezett kiverni a fejéből az éjszakai rémálom utolsó emlékfoszlányait.

Mostanában mindig rémeseket álmodott. Általában Drakula üldözte álmában, és a vérét akarta venni egy nagy fecskendővel, közben pedig erőszakosan meginvitálta a vámpírok báljára. Az is gyakori álom volt, hogy lélekszakadva rohant, árkon, bokron, hegyeken völgyeken keresztül, ám Drakula általában hajnalig üldözte, amikor is Heri vagy felébredt, vagy a rettenetes és maratoninak tűnő rémálom végén végre lefújta a rémet az isteni közbeavatkozás segítségével égből pottyant Kemotoxszal, amitől a randa vérszívó kivétel nélkül minden alkalommal kipurcant.

A szegény kis árva, mert hogy nem voltak szülei, azazhogy voltak, csak hát valamivel a születése előtt mind a hárman meghaltak, időnként fő ellenségével, Voltmárvolttal álmodott. A megátalkodott, gaz fekete mágust az utóbbi években már négyszer eltette láb alól. De Heri egyre inkább úgy érezte, hogy ez a piszokfajzat olyan, mint a régi bumeráng, amit el akart hajítani a később ebbe beleőrülő ausztrál bennszülött: állandóan visszajött.

Nem volt valami jó előjel ez a sok álom, egyáltalán nem… Sőt, ami igen-igen aggasztónak tűnt, Netuddki, akinek ez a volt a fedőneve, az utóbbi időben rendkívül megerősödött. Ennek vélhetően részben az is volt az oka, hogy nem engedélyezett táplálékkiegészítőket szedett, sztereoidokat, vagy miket, ezektől emberfeletti módon kezdett el hallani. Valamint, olyan készítményeket, amelyek háromszorosára növelik az ember izomtömegét és tizenhétszeresére a májtérfogatát.

Voltmárvolt azonban nemcsak megerősödött, hanem mint mindig, most is valami rosszban sántikált.

Speciel egy ortopéd cipőben, mert legutóbbi feltámadása közben néhány apróbb varázslás nem úgy sikerült, ahogy az minimálisan elvárható lett volna, így a főgonosz egyik lába hosszabb lett, mint a másik kettő.

Az elmúlt években Netuddki rengeteg borsot tört Heri orra alá. Ez alatt azt kell érteni, hogy szegény fiút folyton le akarta gyilkolni, ám nem járhatott sikerrel, mert a tökös varázslópalánták legfineszesebbike minden alkalommal keresztülhúzta helytelen számításait. Sőt tanúk is vannak rá, ha nagyon muszáj, hogy több alkalommal sikeresen le is győzte a rettegett fekete mágust, aki alantas cselszövéseivel minden évben hátráltatta Herit a normális tanulásban, sportolásban, csajozásban. Emiatt a szegény kölyök persze az éjszakai életbe sem vethette bele magát olyan elánnal, mint rajta kívül mindenki más.

A szegény kis Herire hihetetlen nagy felelősség hárult. Ugyanis soha nem lehetett biztosan tudni, hogy mikor kell majd megint megmenteni a világot. Az is bármikor előfordulhatott volna, hogy éppen délelőtt folyamán, amikor pedig még a legtöbb éjszakázó éltanuló az igazak álmát aludta. Ám Heri minden nap korán kelt, és éber volt, mint az éjszakai portás, mert tudta, bármikor szükség lehet rá.

Így múlt el eddig négy év, és mint ahogy könnyedén belátható, most hamarosan következett az ötödik.

Heri éppen ezeken a múltbéli eseményeken merengett, amikor váratlanul kopogtak az ajtón.

– Szabad! – kiáltotta halkan Heri.

Az ajtó feltárult, de azt is mondhatnánk, hogy kinyílt. Fekália néni tipegett be rajta, megriszálta a farát, mint aki tojni készül, majd nagy elánnal kotkodácsolni kezdtett.

Heri rendkívül udvariasan végighallgatta, majd többször is elnézést kérve, udvariasan figyelmeztette a nénit, hogy ne kotkodácsoljon már itt neki, hanem próbáljon emberi nyelven fogalmazni, hogy ő is megértse.

Fekália néni sírva fakadt, a földre vetette magát, és bocsánatért esedezve csókolgatni kezdte Heri talpát, mint ahogy azt a házirend ide vonatkozó passzusa adekvátan elő is írta neki.

Heri, aki rettentően csiklandós volt, visongva, fuldokolva, a kacagástól könnybe lábadó szemmel emlékezett arra, hogy néhány hete még Fekália néni aranytojást tojó tyúkként üzemelt. Mostani fura viselkedése is innen volt eredeztethető.

Valljuk be őszintén, ebben az ügyben Herinek is volt némi szerepe!

A háborús helyzetre való tekintettel – mert ugye a háború mindig komoly lóvéba kerül, egyesek szerint három dolog kell hozzá, pénz, pénz és pénz – Fekália néni varázseljárás következtében baromfi üzemmódba került. Ebbéli minőségében viszont folyamatosan nagy hasznot hajtott a hazának.

Azonban a pénz nem minden! Miután már a néni teljesítette hazafias, vagyis nőies kötelességét, immár tegnap óta megérdemelte, hogy ismét emberként, azaz dehogyis, asszonyként vegetáljon ebben a földi siralomvölgyben.

A szituációt tovább árnyalta, hogy eközben Dundy Nudly, Heri szerencsétlen, elnyomott, vérszegény és gyengeelméjű kis unokatestvérkéje heveny anyahiányban szenvedett. Vazelin bácsi pedig képtelen volt ellátni napi huszonnégy órás folyamatos fegyveres szolgálatát, miközben mosnia is kellett, takarítania, vasalnia és virágokat locsolnia. Heri nagy humanista volt meg filantróp is, sőt állatbarát. Ezért megsajnálta kis kuzinját. Miközben pacsit adott neki, felötlött benne, hogy temérdek lóvé ide vagy oda, netántán mégiscsak vissza fogja varázsolni egyszer neki az anyját.

Főzni pedig senki nem főzött, mert azt csak a nők tudnak igazán, meg a tévében az a meztelen szakács, az az Olivér Dzsimmi, vagy ki, aki egyszerűen csak főz, közben pedig marha sokat dumál. De sajnos ő sem főzött nekik, akik a haza szolgálatában álltak. Készültek a háborúra, és már annyira utálták a pizzát, amelyet naponta háromszor fogyasztottak, ráadásul mindezt három hónapon keresztül, hogy nagy utálatukban időnként sóspuskával lőtték a környékbeli pizzafutárokat.

Heri komoly erőfeszítéseinek gyümölcse beérett: a szünidőben a szomszédokat fanatikus vallási harcosokká képezte ki. A kertvárosi környezet lakói immár gondolkodás nélkül megölették volna magukat Heriért. Elég volt csak kiadnia a parancsot, máris ezrek és ezrek, és ezeknek az ezreknek az ezernyi szomszédai követték volna a halálba.

Heri sokszor gondolkodott azon, hogy vajon a gonosz Gigawatt Voltmárvolt miért nem támad még, hiszen az utóbbi hónapokban – mint már említettük, sajnos Herinek is köszönhetően – roppantul megerősödött. A fiú sokszor gondolkodott ezen, miközben a kertben sétálgatott a nyílpuskájával. Időnként meg-megállt, és a feje felett idegesítően köröző sárkányrepülőkre lövöldözött, hátha kis megnyugvást lel ebben a férfias sportban. De nem lelt! Hiába agyalt, emésztette magát és másokat, nem értette, vajon mire vár még Netuddki.

Herit aggasztotta, hogy a Rokforti Erőemelő és Trágyabomba Előállító Varázs Ló Műtanoda igazgatója, a jó Krampusz Dupladurr professzor miért nem jelentkezik óránként, és vajon miért nem tájékoztatja őt, korunk hősét arról, hogy mi a harci helyzet.

Heri mélyen barázdált, intelligens agyában felidézte az elmúlt hetek eseményeit, midőn remek kis kirándulást tettek Transz Szilvániába. Ott volt mindenki, aki számított. Az ikrek, Hermelin, a kis szőrös, a macskája, az ikrek szülei, sőt még az ő mostoha szülei is. Remek kis móka volt! Igaz, hogy Kareszt, az ikrek legidősebb bátyját, aki a szüleinél is jóval idősebb volt, egyáltalán nem sikerült megtalálniuk, de azért nem telt eseménytelenül az idő.

Heri felidézte a mesés tájat, a hegyeket, a völgyeket, az erdőket. A sötét korból hátramaradt határ menti aknamezőket, amelyek méltó keretet biztosítottak ahhoz, hogy rengeteg érdekes emberrel találkozzanak, miután elhagyták a randomgenerátorral hajtott Búvárvasutat, ami nem semmi egy verda volt.

Például érdekesek voltak a helyi lakosok, az Ungarische Betyárok, akik víz helyett itták a Transz Szilvánia italkülönlegességét, a tiszta szeszből és hamis aromából készített igazi Szilva Pálinkát. Na, és persze itt akadtak össze az igazi hungaricumnak minősített, kihalófélben lévő, éppen ezért hatalmas eszmei értékkel bíró, rőzsét cipelő anyókával is. Ez a természeti ritkaság megajándékozta Herit a csodatévő erejű fésűvel, amely a háta mögé dobva áthatolhatatlan erdővé változott, valamint a mágikus hatású pohárral, amelyből piranyáktól hemzsegő tó alakult ki, illetve a köteg dinamitrúddal, amely meggyújtás után a háta mögé hajítva bazi nagyot tudott robbanni.

A remek kis túlélőtúra alkalmával megismerkedtek még a két meleg baráttal, Fanyűvővel és Vasgyúróval, akikkel azonban agresszivitásuk miatt nem sikerült megbarátkozniuk, ezért sajnos Herinek hidegre kellett őket tennie.

Bizony, így kellett tennie a gonosz Drakulával is, akit a még gonoszabb Gigawatt Voltmárvolt támasztott fel örök rémálmából. A megátalkodott kurafi azzal a rettenetes feladattal bízta meg az antikolt hatású vérszopót, hogy ölje meg Heri Kóklert, az igazak védelmezőjét, a világ többszörös megmentőjét, a háromszoros vagy négyszeres Kavicslabda-bajnokot, satöbbi satöbbi.

Heri megborzongott, amikor arra gondolt, hogy bizony, ezúttal is csak egy paraszthajszálon múlott az élete. A barátságos magatartást tanúsító anyóka remek varázstárgyai semmit sem értek Drakulával szemben. A vámpírok fejedelme már-már zombivá változtatta Herit a dinamitrobbanás után keletkezett bombatölcsérben, ám az isteni gondviselésnek köszönhetően Heri egy égből pottyant segédanyag segítségével Drakulát is likvidálta. Ezeket az idegtépően izgalmas eseményeket egyébként jótevője, a nagy K. B. Rottring, az irodalmi Összkár Díj örök várományosa, „Heri Kókler és a vámpírok bálja” című eposzában meg is örökítette.

Vedd meg!

Most azonnal!

Vagy nem olvashatod tovább!

Szegény kis Heri! Noha csak tizenvalahány éves volt, még csak néhány száz alkalommal élt nemi életet, azt is csak egyetlen nővel, pedig egészséges, termékeny fajta volt, semmi sem indokolta megrögzött monogámiáját, máris rengeteg élettapasztalatot kellett összegyűjtenie. Szerencsére nemi betegségeket, retkeket, gombákat, mohákat és zuzmókat csak ritkán kapott, bár a múltkori törpefenyő, ami az alsógatyájában vert gyökeret, kissé aggasztotta. Annyira súlyos tüneteket produkált tőle, hogy nemcsak hozzá, de még Hermelinhez is favágót kellett hívni, mert a hagyományos ráolvasásos természetgyógyász praktikák, klinikai gyógyszerek, antibiotikumok, de még a gyomirtó sem használt.

Ráadásul a szegény, jobb balsorsra érdemes árvámnak folyton kellemetlen interakcióba kellett keverednie a földre szállt rémmel, a már többször emlegetett és falra festett – jaj, csak nehogy megidéződjön!!! – Voltmárvolltal. Pedig már többször úgy tűnt, hogy Holnemvolttá lett, hiszen Heri már annyiszor megölte, hogy maga sem emlékezett rá, hogy hányszor.

Korunk hőse bizony sokszor úgy vélte, hogy a Voltmárvolt elleni küzdelem sziszifuszi munkához hasonlít, hiszen hiába öli meg újra és újra, a rémpofa mégis minduntalan megjelenik, és kezdheti az egészet elölről. Tisztára olyan volt az egész, mint a mosogatás.

Soha nem volt vége!

Heri idáig jutott napi kontemplációjában, amikor megbotlott valamiben.

Fekália néni volt az, aki még mindig a földön feküdt, és hozzá imádkozott.

Heri mosolygós arccal felsegítette, kezet csókolt neki, és visszaparancsolta a helyére.

A konyhába!

Előbb azonban öklendezve megkérdezte Fekália nénit, hogy mi az a rettenetes szag, amely árad belőle.

Mivel már egy hete nem fürdött, Fekália néni töredelmesen bevallotta, hogy mi.

Heri megkérdezte szigorúan, de igazságosan, hogy miért nem fürdik rendszeresebben, és hogy miért csak hetente egyszer.

Fekália néni könnyek között bevallotta, hogy anyagi megfontolásból nem, ugyanis nincs pénze. Hiszen az utóbbi időben aranytojást tojó tyúkként üzemelt, és nagyértékű vagyontárgyakat tojt a köz javára. Eközben viszont képtelen volt megtakarítani, és csak a tojásain tudott legfeljebb kuporogni, egyéb komoly kuporgatásra nem adódott lehetősége. Ennek eredményeként viszont drámai módon elszegényedett, a közelmúltban visszanyert női mivolta pedig rengeteg kiadással járt. Mivel ennivalóra és vízre is hatalmas összegeket kellett kifizetnie, inkább a fürdővizen spórolt, hogy éhen ne haljon.

Heri szívét megindította ennek az egyszerű, büdös asszonynak a sanyarú sorsa, akinek ráadásul ilyen sz..r neve is volt. Odalökött neki a mellényzsebéből ezer fontot, hogy ebből fürödjön aztán minden nap egy hétig. Úgy gondolta, ennyi pénzből bőven meg lehet néhányszor fürödni a szigorú és falánk zuhanyautomatánál.

Ez a hét ténylegesen csak öt munkanapból állott ugyan, de hát ezer fontból a Heri által felszerelt automatika több mint három perc élvezetes zuhanyozást biztosított.

Nem, természetesen nem naponta, hanem összesen!

De talán már említettük, hogy hadiállapotban volt a világ, és hadiállapotban minden sokkal többe került. Pénz kellett a fegyverekre, hadianyagra, egyenruhára, rekvirálásra, meg a haditudósítók honoráriumára.

Fekália néni hálálkodva csókolgatta Heri szép, tiszta kezét, amely ezután már csúnya piszkos lett, meg nyálas a szájától és a nyálában tenyésző szörnyű élősködőktől. Heri kedvesen elbocsátotta nehéz szagú nénikéjét, sőt még integetett is utána, amikor besegítette a mosógépbe.

Heri elgondolkodott rajta, hogy vajon szükséges-e a mosásért és a fürdésért a rokonaitól pénzt követelnie, de szinte azonnal belátta, hogy igen. Hiszen hadi helyzet volt, bármikor kitörhetett a végső nagy háború, ahol majd mindenki harcol mindenki ellen, és vélhetően senki nem marad majd életben. Előre látható volt, hogy az ilyesmi nem lesz majd olcsó mulatság.

Heri gondterhelten kisétált a kertbe, ahol elégedetten simogatta meg az előírásosan pitiző Vastyúk bácsi buksiját, és átlépett a magát előtte földre vető unokatesója amorf testén is.

Na jó, ez csúnya hazugság volt!

Nem, egyáltalán nem lépett át rajta, hanem sajnálatos módon rálépett a hasára.

De ennek csakis az volt az oka, hogy Dundy Nudly testét belepte a por, hiszen már egy hete felpuffadt hassal feküdt az úton, és nem látszott, hogy ő az, nem pedig egy kőrakás, amire Heri is logikusan gondolt.

Heri nem tudta eldönteni, hogy a legutóbb rendelt romlott pizzától, vagy pedig az éhségtől.

– Vizet! – könyörögte Dundy Nudly nyögdécselve, és kétségbeesetten kinyújtotta a kezét, mintha jelentkezne onnan lentről.

Heri megsajnálta. Megragadta a szegény, beteg állat mindkét lábát, és nagy szeretettel odahúzta a kerti szökőkúthoz. Felemelte a kis kuzint, mintha csak egy romlott hímes tojás volna, majd lágyan beledobta a szükőkútba, még azzal sem törődött közben, hogy emiatt tiszta víz lett a ruhája.

Mármint Dundyé.

Nudly először elmerült, de Heri hiába aggódott érte, sajnos mégiscsak feljött a felszínre. Miután teleitta magát vízzel, a szájából hínárt köpködve kimászott. Nagy, barna kutyaszemével hálásan nézett Herire, aki megengedte neki, hogy ingyen igyon a szökőkút vizéből, amely kétségtelen, hogy nem volt ivóvíz, de legalább ingyen volt.

A rajta lévő ruhák mosásáért viszont Heri kénytelen volt egy szerényebb összeget felszámítani.

Aztán egy másik, kissé borsosabbat is, mert a porréteg és a humusz leázását követően immár tisztán látszott, hogy Dundy Nudlyn milyen aránytalanul sok ruhadarab található. Ezek mennyisége bizony már átlépte azt a határt, amelyet esetleg még nagyvonalúan az ingyenesség kategóriájába lehetett volna sorolni.

Dundy Nudly bosszankodva eltakarodott a konyhára két hétig krumplit pucolni. Heri büntetést szabott ki rá, méghozzá méltót, mert némi verés és fenyegetés hatására unokatestvére bizony beismerte, hogy valójában csak ezzel a piti kis csalással akarta ingyen kimosni a ruháit, közben fürödni is akart, meg inni, hogy a fene enné meg a pofátlan, csaló fajtáját!

Heri nem bosszankodott ezen, mert nem ért rá mindig bosszankodni, hiszen rengeteg munka várta még. A nap további részében ellenőrizte a körletté nyilvánított kertvárosi kerületet, elbeszélgetett a fanatikus vallási harcosokkal. Végsőkig történő kitartásra buzdította őket, majd jókedvűen megvacsorázott.

Miután teleette magát, eszébe jutott a régi görögök bölcs mondása: „evés után járj”. Nem lacafacázott sokáig, hogy mit is csináljon, nézze-e a tévében folyó pornográfnak minősíthető, népbutító Walóságsókat, vagy ne nézze, hanem inkább vette a kabátját és elindult sétálni.

Természetesen ez csak átvitt értelemben volt értendő, ugyanis másokkal ellentétben neki nem kellett azért fizetnie, ha fel akarta venni a saját kabátját, és ahhoz is joga volt, hogy bármikor, az ilyenkor szokásos kétszáz fontos tarifa leszurkolása nélkül kimenjen a városba sétálni.