Fehér Béla

Balkán
nagyoperett

– részlet –

A kötet megjelenését
a Nemzeti Kulturális Alap támogatta

© Fehér Béla, 2026

„A Balkán-félsziget térképét ezúttal nem közöljük. A Balkán-félsziget területi rendezése még nem befejezett, de remélhetőleg befejezett lesz, mire e lexikon IV. kötete megjelenik.”

(Tolnai Világlexikona 3. kötet, 1913)

„– Gondolja, ezredes úr, hogy az automobilnak nagy hasznát lehet venni majd a háborúban?
– Természetesen! Minden, ami pusztítja az embereket, hasznos a háborúban.”

(Kakas Márton, 1913. március 2.)

„Élvezz és utazz, avagy a Világ mint antipasta.”

(Esterházy Péter: Semmi művészet)

Néhány szerzői szó

Az Úr 1912. esztendejét írták azok, akik akkor éltek. A lábnyomaik még itt-ott láthatók erdő mélyén, hegytetőn, sárba fagyva. Ruhájuk bokorra akadt kifakult foszlányát még lengeti a szél, ők maguk azonban elpárologtak. Nem volt az olyan régen! Az évtizedek összeérnek, egy ponton azonban felgyorsul az idő, ezzel becsap bennünket. Hirtelen eltávolodik, ami valójában közel van. Az elpárolgottaktól veszem át a szót önként és nagylelkűen, mert ami most következik, arról nekik halvány fogalmuk sem lehetett, ugyanis benne éltek. Aki élete katlanjában fő, nélkülözi a kilátást. A katlan falát bámulja egész életében, ez minden. Őket képviselem, a nevükben szólok, a felhatalmazásuk nélkül, de az vesse rám az első követ… nem, nem… senki ne vessen rám követ. Megbecsülés jár az önkéntes szószólónak. Kő helyett dobjatok türelmet, kitartást, néhány csomag cigarettát, három liter körtepálinkát, szükségem lesz rá.

Jó napot mindenkinek, itt a szószóló!

Úgy döntöttem, könnyed előadásmódot választok, de vegyék majd észre: a könnyedség sokszor jelentős mélységeket sejtet. A könnyedségre egyébként nem nekem van szükségem, hanem az elbutult világnak, ahol lassan már azt se tudják, mi történt ma reggel, nemhogy 1912-ben. Nem fogok úgy tenni, mintha most is 1912-ben lennénk, de persze ott leszünk, ugyanakkor 2026-ban is, a távcső túloldalán. Egyik szemünk itt, a másik ott. Jó mókának ígérkezik. Eleinte sok minden jó mókának ígérkezik. A könnyedségről annyit, hogy operettet írok, már csak azért is, mert 1912-ben tarolt az operett, sőt a java még hátravolt, a Csárdáskirálynőt majd csak három év múlva mutatják be a másik fővárosunkban, Bécsben. Azért gondoltam operettre, mert a zene kiteljesíti a prózát. Felöltözteti, hátteret fest neki, hangulatot teremt. Végeredményben segít az értelmezésben. Olvasunk, elképzelünk, megértünk, közben szárnyal a muzsika, madarat – tetszés szerint bármi mást – lehet velünk fogatni. Rövid az élet, szórakozni és vigasztalódni akarunk. Akármerre kanyarog a történet, a közvélemény elvárja, hogy a szereplők a végén ugorjanak a nagybőgőbe. Előre szólok, nálam nem ugranak be. Tudom, az operett a vidámság terepe, a végén minden jóra fordul, de ezt nehéz szem előtt tartani. Akadnak a történetnek szomorúbb fejezetei, hiszen az elvágott torkok vagy a megkínzott lelkek nem fakasztanak mosolyt, de üsse kő, néha sírni sem árt. Vagyunk annyira igényesek, hogy a valóságtól csak mérsékelten szakadjunk el.

Belátom, a feladat, ami a színészekre vár, emberfeletti, ráadásul a színpadot arra kényszerítem, oldja meg, ami nyilvánvalóan lehetetlen. Neves rendezőktől kértem tanácsot, szerintük vannak‑e a színháznak eddig rejtve maradt gigantikus eszközei? Bíztam benne, vannak, hiszen mióta világ a világ, minden előremegy, akkor is, ha rossz irányba. Ők azonban úgy vélték, a színművészetben elfogytak tartalékok, a színház felért a csúcsra, ott csapdába esett, a saját farka körül kering, mint a bolond macska. Ha így van, keringjünk.

Zenés játékunk 1912 nyarán játszódik, az első Balkán-háború kitörése előtt. Talán nem mindenki tudja, abban a háborúban az Oszmán Birodalom elveszítette európai területének jelentős részét, ugyanakkor Albánia, Macedónia, Rumélia és Trákia megszabadult a török igától. Alig fejeződött be az első Balkán-háború, a lakosság kitörő örömére kezdődött a második, ekkor a törökellenes szövetség államai Bulgáriát támadták meg. Az egész cirkusz a királyok, kormányok, politikusok osztozkodásáról szólt. Irigyelték egymástól a korábban megszerzett területeket, azonban a népet ez cseppet sem érdekelte. Az emberek megelégedtek azzal a néhány négyzetméterrel, ahol békén hagyták őket, közben imádkoztak, egyik családtagjukat se hurcolják el, ne kínozzák, ne lőjék le, ne égessék el. Mire ez a parádé is lecsengett, Európa megérkezett az első világháború küszöbére. Az élvezetekből sose elég!

Az operett zenei anyagát felkérésünkre az izmiri születésű zeneszerző – ma a dél-franciaországi Juan-les-Pins-ben élő – Dimitras Güngören állította össze, hangszerelte, sőt saját szerzeményeivel gazdagította. Némelyik dalhoz magam írtam szöveget. A kórusokhoz, valamint az instrumentális betétekhez Güngören a népzenei kincsből is bátran merített.

Nincs más hátra, kezdődjön a hacacáré!

Karmester, tegye a dolgát! Következzen a nyitány!

Függöny fel!

Első felvonás

♫ Carcopino Arbori korzikai zeneszerző Esceraghju di stu sognu (Felébredek ebből az álomból) című szimfóniájának első tétele (részlet). Folklórelemekkel átszőtt, tengerillatú muzsika. Erőteljes, mégis lírai felütés.

1. A Gárda meghal, de nem adja meg magát

Kilenc lóerős nyitott Napier gördült a Hotel Palazzu elé. Lángoltak a vörös bőrülései a korzikai napfényben. Skrabek az utca túloldaláról figyelte a hosszú orrú automobilt. A gazdája kiszállt, eltűnt a szálloda forgóajtaja mögött, Skrabek pedig átvágott az úton, körüljárta az autót. Mit keres ez a szépség itt, az isten háta mögött, Ajaccióban? Ki a gazdája? A recepciónál nem kérdezősködhetett. Mocskos ingben, bő szárú halásznadrágban és foszladozó spárgacipőben nem állíthat be az előkelő hotelbe, ahol még a személyzetet is gyalogsági tábornoknak öltöztetik. Felnézett az épületre. Az első emeleti lakosztály teraszán éppen reggeliztek, hallani lehetett az evőeszközök csörömpölését. A mellvédnél fehér zsakettes úr állt, pezsgőspohárral a kezében.

Skrabek legalább egy órát várakozott, de a Napier tulajdonosa nem került elő. Idegesítette a várakozás, ráadásul hiába húzódott árnyékba, Korzikán a hőség elől nem lehetett elbújni. A hátán izzadságpatakok csörgedeztek, az inge a bőrére ragadt. Végül feladta. Elindult a régi városi strand felé, remélte, hogy Katinka már visszatért a Route du Salario fölötti hegyoldalról, ahol lepkékre vadászott, azonban üresen találta a romos italmérő kioszk mögötti padjukat. A támláján most éppen nem tanyáztak sirályok, de az ülőke meszesen fehérlő ürülékplecsniktől tarkállott. Dögletes sirályok! – bosszankodott Skrabek. Lerúgta a cipőjét, a parti homokba gázolt, rágyújtott. Amíg elszívta a cigarettáját, a tengert szemlélte, mint aki elvágyakozik. A láthatár elmosódva sötétlett, a távolban esőfüggöny hullámzott, az addig lágyan legyező szél megélénkült.

A Napier megérintette Skrabeket. Ha őt megérinti valami, sokat jelent, a megérzései kormányozták az életét. A legfontosabb tanácsokat mindig belülről kapta. Működött a szervezetében valami rejtélyes elemző központ, ahol hideg logikával kiértékelik a szándékait, elbírálják a döntéseit, megszűrik a gondolatait, és ha valahol hibát észlelnek, vészjeleket bocsátanak ki, visszalökdösik a helyes útra. Ilyen hátországra bátran lehet építeni. Skrabeket megnyugtatta, hogy a saját gépezete biztonsággal ajándékozta meg. Ha innen nézzük, a betegesre nőtt babonássága is érthető. Néha már számára is terhes, de mit lehet tenni, nyilván a babona is arra szolgál, hogy rendben menjenek a dolgok. Rendben, és mindig úgy kanyarogva, hogy a végzetet elkerülje. Az egész rendszer az ő érdekét szolgálja. Semmi nem történik véletlenül. A Napier érkezése sem véletlen.

– Mit szólna, angyalka, ha automobilt szereznénk? – kérdezte aznap este Katinkától.

– Semmi értelme – ingatta a fejét Katinka. Rutinos mozdulatokkal szivarra gyújtott. Mióta Nizzában közösen rászoktak a dohányzásra, egy órát sem bírt ki füst nélkül. Két éve átnyergelt a szivarra. Jobb az illata, sokáig tart, ráadásul a szivarozó nő bámulatot kelt. – Van két lábunk, visznek bárhova.

– Automobillal nincs távolság. Szabadok leszünk. Ne legyen vaskalapos!

Katinka felnevetett.

– Nem hiszek a fülemnek! Ezt éppen maga mondja?

A bérgyilkos ébersége a tétlen esztendők alatt semmit nem kopott. Életformájává vált az állandó készenlét. Most is a deszkafalhoz lépett, felemelte az alkalmi kémlelőnek használt lécet, kilesett a kikötőre. Nyolc hónapja menekülniük kellett Bastiából, azóta Ajaccióban húzták meg magukat, a csődbe ment Étoile de Mer halászati társaság elhagyott raktárában.

– Korzika passzé! Forró a talaj. Itt az idő, nyúlcipő! – Skrabek olyan egykedvűen beszélt, mintha esze ágába se lenne elmenni. Katinka szemébe nézett. – Kell az automobil.

A lány a száját biggyesztette. Az utóbbi hetekben olyan sokszor felmerült a nyúlcipő, hogy nem lehetett komolyan venni. Nem vitatkozott, inkább belement a játékba.

– Jól van, Tódor, nyúlcipő. Menjünk Párizsba.

Skrabek megvakarta az arcát, mérlegelte az ötletet.

– Párizs? Ez váratlan.

– Ön művész, a legnagyobbak közül. A fantázia, a lelemény bajnoka. A középszer nem az ön világa. Párizsban újra repülhet!

– Már nem repülök. Vénülök.

– Szedje össze magát! Hiszen tudja, La Garde meurt et ne se rend pas!

– Megint művelt, angyalka, ezerszer kértem, ne legyen olyan művelt!

Katinka eloltotta a szivarját, kibontotta a kontyba tűzött szőke haját, kibújt a ruhájából, meztelenül körbeforgott, tánclépéseket tett, ruganyosan szökellt. Imádott pucérkodni. Vézna kis teste, gombmellei, a combok belső oldalára kúszó dús fanszőrzet mindig nagy hatást tett Skrabekre. Karjait lengetve egy darabig szemérmetlenül forgolódott, aztán leakasztotta a fogasról a vérköpenyt, és belebújt. A kezére húzta a zöld gumikesztyűt. A haldaraboló asztalhoz sétált, félretolta a bogárgyűjtő dobozait, és lassú, szertartásos mozdulatokkal egymás mellé rakott három Bessemer beretvát. Micsoda bájos romlottság, micsoda belevaló kis némber, gyönyörködött a lányban Skrabek.

– Mit szólna, ha elvágnám a torkát? Pricc-pracc, kampec.

– Jó ötlet, lásson neki!

– Most is a kedvemben akar járni, igaz?

– Mindig, angyalka, tudja, hogy mindig.

Katinka nem emlékezett rá, melyik regényben olvasta, mert egymás után falta a könyveket, de az egyikben azt írták, hogy a nehéz természetű, pedáns emberek szerelmi téren gyöngédek, éppen ezért még a disznópásztorok is kívánatosabbak a nők számára az illatos hajú, gügyögő férfiaknál. Már régen rájött, van benne igazság.

2. Lorenzo von Hadházi

A másnap hajnali társaskocsival Skrabek Bonifacióba utazott. Az ellenőrzést kijátszva felszökött a komphajóra, másfél óra múlva partra szállt a szardíniai Santa Teresa Gallurában, onnan autóbusszal a közeli Pausaniába utazott. A Via Marmillán megkereste a Renault fivérek lerakatát, utána az egyik közeli bodega utcára kipakolt asztalához telepedett, ott várta az alkonyatot. Kilenc pohár citromos hűsítőt ivott meg, mire sötétedni kezdett. A hőség alábbhagyott, az utolsó birkanyájat is végigterelték az utcán. A vászontáskáját hevederrel a hátára kötözte, a tűzlétrán felmászott a raktárházra, a tetőablakon át jutott be az épületbe. Odabent még derengett némi világosság. Hamar megtalálta a három vadonatúj Darracq R 10-es automobilt, ezeket egy hete szállították ide Ajaccióból. Végignézte a berakodást. Kiválasztotta a pirosat, leszerelte a rendszámát, benzint öntött a tankba, két tele kannát a kocsiba emelt. Vasfűrészt vett ki az útitáskájából, szakszerűen átvágta a raktárház kapuszárnyait összefogó zárnyelvet. Kényes mozzanat következett. Az indítás. Ha a motor nem ugrik be azonnal, vesződnie kell vele, akkor könnyen lebukhat. Lendületesen kurblizott. Néhány tekerés után a Darracq szépen duruzsolt. Skrabek megkönnyebbült. A másik két automobil kurbliját bedobta az ülés alá. Kitárta a kaput, az utcára gördült, és az Arzachena felé vezető úton elhagyta a várost. Számított rá, hogy lekési az utolsó komphajót. Kénytelen volt az autóban éjszakázni. Másnap az első reggeli járattal indult vissza Ajaccióba.

A Darracq R 10-es nyolc napig állt ponyvával letakarva a halraktár mögött, mert meg kellett szerezni a szükséges dokumentumokat. Skrabek tudta, kihez kell fordulni. Figari Urtulu, a közismert orgazda mindent el tudott intézi. Egy hét alatt elkészült az üzemképességet igazoló papír, a hozzá tartozó úti igazolvány, a két vezetői engedély Égető Mátyás és Égető Vilma nevére, valamint a C355 feliratú rendszám. A bús képű Figari Urtulu arcátlanul magas árat kért, de Skrabek nem alkudozott. Kollégának tekintette Urtulut, ráadásul sajnálta, hiszen az egész családja vendetta áldozata lett. Egy szál gatyában menekült el Marsalából. Katinkát elbűvölte a piros Darracq. Simogatta a polírozott fakormányt, a kecses rézlámpákat, a sárhányót, a kerék küllőit. Még a négy karvastagságú pneumatik is elbűvölte. Hosszasan álmodozott a bőrülésben ülve. Skrabek Ajacciótól északra, a hegyekben tanította Katinkát vezetni. Jártak Fontain du Solario, Loretto és Pavani környékén. Meredek, kőmorzsás szerpentineken kínozták az automobilt. Lépésben araszoltak felfelé, porfelhőt kavarva száguldottak lefelé. Szerettek megpihenni, csodálták a mesés tájat, a távolban kéklő tengert.

– Mintha az Olümposz csúcsán tanyáznánk! – lelkesedett Katinka, mert a panorámáról a tizenkét isten lakhelye, a tenger fölé magasodó kristálypanteon jutott az eszébe.

– Egyszer majd oda is elmegyünk – ígérte Skrabek. Átkarolta Katinkát, de a lány elhúzódott.

– Ha apusom látná, milyen boldog vagyok, nem bánkódna utánam – mondta elérzékenyülve.

– Ne pityeregjen, angyalka! Fogadni mernék, apusa már feldobta a talpát – vigasztalta Skrabek. Ahogy kimondta, felmerült előtte Gulácsy Etyien úrias bajusszal ékesített parasztos arca, és persze megereszkedett, lebenyes tokája, melynek átmetszése annak idején a küldetés végét jelentette volna Skrabek számára, de közbejött az átkozott Ugolin. Mióta halottnak hitt áldozatát újra megpillantotta Nizzában, nem képes szabadulni az élő halott Ugolintól. Retteg, hogy a kísértet a nyomában jár, kitartóan követi, és előbb-utóbb cselekszik. Inkább utóbb, hiszen kivár, nyújtja az időt, uralja a helyzetet. Skrabek nem akart meghalni. Főleg nem úgy, hogy maga okozza a saját vesztét. Az utcán sokszor támadt rossz érzése. Olyankor fedezékbe húzódott, onnan figyelte, nem követi‑e Ugolin. Tudta, olyan parányi az esély rá, hogy nem is mérhető. Ez a legrosszabb. Mindennap úgy feküdt le, hogy borotvát készített a párnája alá.

A nyurga orrú Napier másnap is ott állt a Hotel Palazzu előtt. Skrabek elegánsan mögé gördült, de nem szállt ki a Darracqból. Türelmesen várt. A Napier tulajdonosa egy óra múlva lépett ki a szállodából. Bodorított hajú, szakállas, erőteljes felépítésű férfi, nyári vadászöltönyben. Nem lesz vele gond. Skrabek kiszállt, meghajolt, bemutatkozott.

– Égető Mátyás. Örvendek.

– Lorenzo von Hadházi. Szintén örvendek. Ön magyar?

– Ezek szerint ön is.

– Vájunk csak… Égető? Uraságod neve ismerős.

– Kötve hiszem – csóválta a fejét Skrabek, és majdnem kiszaladt a száján, hogy inkognitóban van.

– Pedig rémlik, már hallottam. Tetszik az automobilja. Darracq?

– Darracq. Még új. De cserélhetünk.

Lorenzo von Hadházi elmosolyodott, érti ő a tréfát, de megfordult a fejében, talán komolyan gondolja ez a furcsa ember, aki nem véletlenül került az útjába.

– Tudja, a Napier a gyengém. Most éppen ez a fenevad. Van még belőle három. Egy L48-as kétszemélyes, egy négyhengeres Tourer és egy hathengeres Sámson. A garázsomban állnak, Küssnachtban.

– Á, Küssnacht!

– Járt már ott?

– Nem tudom, hol van – rántotta meg a vállát Skrabek. Elővette a zsebóráját, amit aznap reggel lopott a piaci forgatagban. Meg akarta nézni mennyi az idő, de az óra nem járt.

– Siet valahová? – érdeklődött von Hadházi.

– Éppen ráérek.

– Mit szólna egy pohár gesztenyesörhöz?

A Bonino kávéház teraszán foglaltak helyet, pálmák árnyékában, szemben a tógás Bonaparte imperátor szobrával.

3. Szabó a Siralomházban

– Elmondom a történetemet, ígérem, rövid leszek. Apám idősebb Hadházi Lőrinc, korábban szűrszabó, jelenleg gyógyíthatatlan beteg. Pislákol a szeme fénye, az ágyból sem tud felkelni. A luzerni Les Misérables öregotthonban, luxuskörülmények között várja a kaszást. Az elsők között vándorolt ki Magyarországról. Képzelheti, Égető úr, hat gyermekkel és egy örökké siránkozó feleséggel vágott neki az ismeretlennek. Micsoda elszántság, micsoda nyakas turul gének! Erre csak azok a férfiak képesek, akik minden jót ki akarnak préselni a keserves életükből. Nem maguknak, hanem a családjuknak. Az előző nemzedékben még volt erő, akarat, tartás, volt becsület, és tisztelték a hagyományokat. Én voltam a legidősebb gyermek, de ez nem fedi a teljes valóságot, ugyanis véletlenül találtak, ahogy Mózest.

– Kosárban utazott? – vetette közbe Skrabek. Hadházi megint nem tudta eldönteni, packázik vele ez az ember, vagy ilyen a stílusa.

– Nem utaztam. A Hortobágyon szedtek össze, a kilenclyukú híd alól. Ezzel megleptem, igaz?

– A Hortobágy váratlan.

– Úgy hangzik, mint valami mese, pedig így történt. Leendő apám bekecseket árult az augusztusi hídi vásárban. Már hajnalban megérkezett a szekerével, hogy jó helyet fogjon a csárdával átellenben. Ahogy pakolta ki az árut, érkezett két csíkász a mátai puszta felől, az egyiket ismerte. Kérdezték, nem látott‑e arra asszonyt, vagy akárkit, mert a híd alatt sorsára hagyott csecsemő fekszik. A csíkászok továbbálltak, ő elment a hídhoz, és megtalált. Fűnek-fának mesélte az esetet, mert roppant tetszett neki, hogy vörös perzsaszőnyegbe takartak. Egymásba fonódó sárga arabeszk mintákat szőttek a szőnyegbe, arany rojtok lógtak a két végéről. Sokáig megvolt, aztán anyám eladta valami házalónak. Kis selyempárnácskát is tettek a fejem alá, a párna alatt pedig egy aranypénzt talált apám. Itt lóg a nyakamban, nézze meg! Kilencvenszázalékos tisztaságú aranypénz II. Abdul-Hamid szultán idejéből. Akárki hagyott sorsomra, megadta a módját.

Hadházi szétnyitotta a vadászfelöltőjét, megmutatta az aranypénzt. Skrabek megtekintette. Mindig meglepte az arany sárga színe. Ilyen sárgája semmi másnak nincs.

– Nádudvaron nevelkedtem. A nevükre vettek – folytatta Hadházi. – Apám híresen jó szűrszabó volt, sokan dolgoztattak vele, megvolt mindenünk, mégsem nyugodhatott. Akkoriban mindenki Amerikába vágyott, ő is menni akart. Azt gondolta, Amerika maga az Eldorádó, aki eljut oda, aranyba borul az élete. Megmondom magának, Égető úr, micsoda valójában Amerika. Felfújt semmi. Messziről vonzó, közelről mocsok, bűz, bűn, aljasság. Pestre utaztunk némi motyóval, jelentkeztünk a kivándorlási irodában. Fiuméba irányítottak bennünket, a Cunard Line hajótársaság hetente indított onnan járatot New Yorkba. Fiume akkoriban hangyabolyra hasonlított. Ott nyüzsgött fél Magyarország. A Via Serpentinán már épült a kivándorlók szállodája, körülötte magyar kereskedések, falatozók és kocsmák nyíltak. Az egyik csapszék a Siralomház nevet viselte, igen találóan, mert aki elhagyja a hazáját, annak a siralomházon át vezet az útja. Szegény apám a Siralomházba járt pálinkát inni, híreket gyűjteni. Várakozás közben érdekes átalakuláson megy át az ember. Eljön a nap, amikor mindenbe beletörődik, és reggel arra ébred, hogy minden rendben van. Nem tragikus, hogy hazát kell váltania, fittyet hány a bizonytalanságra, sőt elhiszi, hogy amit tesz, okos és bátor lépés, karnyújtásnyira a fényes jövő. Egészséges önvédelem ez, ami az önigazolásig röpít előre. Azért találta ki így a teremtő, nehogy megbolonduljunk. Anyámnál azonban nem működött. Az egész napját imádkozással töltötte, aztán amikor megtudta, hogy néhányan feladják és visszafordulnak, rimánkodott, mi is menjünk haza Nádudvarra, nem érdekli őt Amerika, máris hiányoznak a tyúkjai. Apámat, a nyakas kálvinistát nem lehetett megingatni. Kijelentette, amit az ember elkezd, be is kell fejeznie, ráadásul a menekülés a gyengék menedéke. Sokat veszekedtek, a végén már szóba se álltak egymással. Az lett a vége, hogy anyám elindult vissza Nádudvarra, vele tartottak a testvéreim, de én apámmal maradtam. Emlékszem, rám nézett, magához ölelt. Az egyetlen jó gyermekem, pedig nem is az én vérem – mondta elérzékenyülve. A hajó indulása előtti napon egy férfi jelent meg a Siralomházban, és szabókat toborzott Svájcba, a küssnachti Meggen Folkcostum ruhaüzembe. Atyám gondolkodás nélkül elfogadta az ajánlatot. Hálát adott a sorsnak, amiért megkíméli az óceántól. Az átkeléstől tartott a legjobban, mert nem tudott úszni. A nádudvari ember csak annyi vizet szeret, amennyit át tud lépni, ezt sokszor elmondta. Két nappal később megérkeztünk Svájcba, elkezdődött az új életünk. Egy év alatt apám megmutatta, mire képes, ő lett a Meggen Folkcostum főszabásza. Maga mellé vett, azt akarta, hogy kitanuljam a szakmát. A varroda nagyon jól ment. Megrendeléseket kapott Bernből, Zürichből, Genfből, külföldről, főleg Olaszországból. A világ nagy operaházainak varrtuk a jelmezeket, nálunk készült a svájci filharmonikusok formaruhája. Éjjel-nappal dolgoztunk, sokszor tizenöt órát egyhuzamban. Jól kerestünk, vigyáztunk a pénzre, lassan meggazdagodtunk. A Vierwaldstätti-tó partján lett szép házunk, nagy kerttel. Amikor a Folkcostum tulajdonosa gyomorrákban meghalt, az örökösök felajánlották, vegyük meg az üzemet. Méltányos árat szabtak. Kölcsönt vettünk fel, miénk lett a varroda. Ötven ember dolgozott a kezünk alatt. Apám elsírta magát, amikor kifizettük a vételárat. Kezet szorított velem, és azt mondta, drága fiam, kéz a kézben törtünk a magasba, ne nézzünk le, mert lezuhanunk.

Lorenzo von Hadházi elhallgatott, az ég felé fordulva merengett az emlékein, aztán intett a pincérnek, rendelt még két pohár gesztenyesört.

– Nem untatom?

– Nem, de fogja rövidre. Kiderült, ki hagyta a híd alatt?

– Pardon, erre nem válaszolhatok.

– Hogy került Korzikára?

– Hadd kérdezzek vissza. Égető úr, hogy került ide? Netán körözött bűnöző, aki egy darabig itt húzza meg magát? Egyedül él?

– A lányommal. Vagyis a feleségemmel – Skrabek megrántotta a vállát. – Legyen mégis a lányom. Mindegy az magának, nem igaz?

– A körözött bűnözőért bocsásson meg. Tréfának szántam.

– Gond egy szál se. Valóban körözött bűnöző vagyok.

Hadházi jót derült, tenyerével asztalt csapkodta.

– Eredeti! Nagyon eredeti! Maga aztán vérbő szellem, Égető úr!

– Á, vérbő… Igyekszem, uram.

– Látja, éppen ilyen embert keresek.

– Munkát ajánl?

– Úgy is lehet mondani.

– Nem vagyok olcsó, de a munkámra nincs panasz. – Skrabek közel hajolt Hadházihoz. – Még egyetlen ügyfelem se reklamált.

– Ezt örömmel hallom. Felajánlom, dolgozzon nekem.

– Magának? – Skrabek a gesztenyesörét kortyolgatta, közben Hadházi arcát fürkészte. Nehéz döntés, nem tudta, mibe ugrik bele. Sajnálta, hogy nincs itt Katinka.

– Talán nem vagyok rokonszenves?

– Nem is tudom…

– Szélhámosnak néz?

– Nálam az nem számít. Miről volna szó?

– Később megtudja. Nem szeretem, ha faggatnak.

– Megértem.

– Higgye el, jó ügyet fog szolgálni. „Most van szükség hős lelkekre”, írta Birgül Findıklı, a nagy török poéta.

– Csak ezt ne. Undorodom a versektől – legyintett Skrabek.

♫ Terry Gilkyson – Gommermann István: Oly távol, messze van hazám. Lorenzo von Hadházi és Skrabek Tódor kettőse a Bonino kávéház teraszán. A közismert honvágydalt Dimitras Güngören erre az alkalomra áthangszerelte. Az énekeseket egyetlen szaxofon kíséri. Sokkal búsabban hangzik, mint az eredeti változat.

„A sorsom jó vagy rossz nekem,

Itt minden, minden idegen,

Más föld, más ég, más táj, más nép,

Óh, bárcsak otthon lehetnék.”

Tartalom

Néhány szerzői szó

Első felvonás

1. A Gárda meghal, de nem adja meg magát

2. Lorenzo von Hadházi

3. Szabó a Siralomházban

4. Sült galamb

5. Start június 29-én

6. A moly szép, a döglégy ocsmány

7. Régiségbolt a Calle Spadarián

8. Útiterv és bozótpisztácia

9. A „hatékony túlzás” elmélet

10. Kényszerleszállás Tripoliban

11. Abbé az éjszakában

12. Tífusz gyógyítása pálinkával

13. Igyunk snapszot, kapitány!

14. Üzen a török borbély

15. Alpesi táj

16. Reggel szalmazsák, este baldachin

17. Mintha valaki szépen akarna öngyilkos lenni

18. Drnek, a fantom

19. Facset Flórián Jézus koporsóját is előkeríti

20. Meditáció

21. Nem vagyunk gothaiak!

22. Lyoni gyöngyhalászok

23. „Özgür, maga egy lótetű”

24. Forró nyomon

25. Direktör az asztalfőn

26. Vérspricc az Angelus bisztróban

27. Árja, nem árja – A Folkcostum reklámarca

28. Kihűlt a korzikai nyom

29. Kínai bűvész az Orient expresszen

30. Árnyjáték – a két Dedecsek

31. Találkozás a gőzmalom árváival

32. Kétszáz golyószóró

33. Titokzatos ház a germeringi erdő mellett

34. Nimfák Szandeszki táborában

35. Ötven kiló csodaragasztó

36. Haute couture, a ragály

37. Vénember szerelme

38. Ne irigyeljük Amerikát!

39. Illetéktelen alvás és következményei

40. Reparata – a halál nem fáj

41. Lemezautó gazdag hülyegyerekeknek

Második felvonás

42. Elrajtol a mezőny

43. Első nap – Budapesttől Kolozsvárig

44. Találkozó a hóhérok kútjánál

45. Második nap – Kolozsvártól Tusnádig

46. Harmadik nap – Tusnádtól Bukarestig

47. Útközben – ki merre jár?

48. Negyedik nap – Pihenő Bukarestben

49. Ötödik nap – Bukaresttől Tarnováig

50. Útközben – ki merre jár? (folytatás)

51. Hatodik nap – Tarnovától Filippopoliszig (a Sipka)

52. Jegesmedve és núbiai párduc

53. Tarnovától Filippopoliszig (folytatás)

54. Útközben – ki merre jár? (folytatás)

55. Huszonöt zsák ópiumpaszta

56. Hetedik nap – Filippopolisztól Lüleburgazig

Harmadik felvonás

57. Nyolcadik nap – Lüleburgaztól Fergadáig, közben Konstantinápoly

58. Konstantinápoly, majd hajótörés

59. Fergada – A kihalt Hotel Sheref

60. Finálé – Corneguidouille!

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Turi Tímea
Kézirat-előkészítő Balogh Emerencia
Korrektor Tomka Eszter
Borító Baranyai (b) András
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2026
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 4713 2

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL