Bea Ingalls: We Used To Be Magic

Copyright © 2025 by Bea Ingalls

Hungarian translation © Kéri Andrea, 2025A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Bea Ingalls: We Used To Be Magic

Orion Children’s Books, An imprint of Hachette Children’s Group, London, 2025

Fordította: Kéri Andrea

ISBN: 978 963 598 3398 8 (epub)

Magnólia

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Vezető grafikus: Coverist Studio, Faniszló Ádám

Grafikai munka: Coverist Studio, Bakos Fanni

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Kósa Éva

Korrektor: Vecsernyés Anita, Boncz Éva

Tördelés: Baseline Stúdió

Műfaj: romantikus

Anyának és Apának

Ezra

– Nocsak! – üdvözöl Maggie tágra nyílt szemmel. – Hát itt vagy.

– Igen. Meghívtak. Mármint te hívtál meg.

– Tudom. Örülök, hogy eljöttél.

– Hát, nem úgy hangzik.

– Csak egy kicsit meglepődtem, ennyi az egész. – A füle mögé tűr egy sötét tincset. Megcsillan az ujján a jegygyűrű, benne mogyorónyi gyémánttal. Valahogy passzol a szív alakú arcához és a szürke ruhájához, legalábbis kívülről nézve.

– Beengedsz? – kérdezem, mire nagyokat pislog, mintha elfelejtette volna, hogy a küszöbön állok. Meleg fény és beszélgetés fojtott zaja szűrődik ki a háta mögül.

– Hát persze. Bújj be!

Hátralép, én meg előre. Az előszoba keskeny, mögötte már dúl a parti. A mellettem álló fogast teledobálták kabátokkal. Afféle bizarr fára hasonlít, a vékony kis törzs erőlködik, hogy megtartsa a kasmír- és bőrholmik sokaságát.

– Csak az van… A dress code formális… – kezdi némi habozás után. – Ez állt a meghívón is.

– És pontosan ezért viselek zakót.

– Egy kordbársony zakót. A gallérján folttal.

– Ja, az nem tudom, mi lehet. – Lehúzom, hogy jobban szemügyre vehessem. – Már ott volt, amikor vettem.

– Használtan?

– Vintage, ha úgy jobban tetszik.

– Kölcsönvehetnéd Tom egyik zakóját. Van egy szürke gyapjúzakója, ami egy kicsit nagy rá. De rád szerintem jó lesz.

– Most komolyan?

– Mármint, ha szeretnéd.

– Tényleg ennyire fontos? Ez ennyire fájdalmasan puccos parti?

– Nem, de nekem sokat jelentene – vágja rá mereven. – Épp ezért arra is megkérnélek, hogy próbálj nem berúgni.

– De hisz New Yorkban csak huszonegy éves kortól lehet alkoholt fogyasztani! – Megrökönyödést színlelek. – Lehet, hogy angolok vagyunk, de a törvény az törvény, Mags. Jöjjön a gyömbérsör!

Nyilvánvalóan csak viccelek, de Maggie arca meg se rezdül. Ehelyett a gyűrűjét csavargatja. A némasága épp elég bántó. Bármennyire megalázó is, hogy tizennyolc éves létemre, lényegében felnőtt fejjel a nővérem parancsolgat nekem, csak viccből húzom az agyát.

– Jól van – vágom rá szégyenkezve. – Semmi pia. Új zakó. Amit csak akarsz.

– Nem mondtam, hogy nem piálhatsz. Csak… ne úgy, mint a szülinapomon, oké?

Úgy két hete ünnepeltük Maggie huszonhatodik születésnapját. Elmentünk egy mexikói fúziós étterembe a SoHóban, és azt hiszem, a kelleténél több grépfrút margaritát ittam. Belehánytam a piszoárba, és rózsaszín volt. Úgy értem, a róka. Nem a klotyó.

– Jó kisfiú leszek.

– Apa már itt van, csak szólok. Caroline is. Romy később érkezik.

– Értem. Akkor kellemes meglepetésben lesz részük, hogy józanon és még talpon láthatnak.

Erre halványan elmosolyodik, bár mindketten tudjuk, hogy nem viccelek.

Nem meglepő módon Tomas legnagyobb zakója is túl kicsi rám. A kétméteres léttel együtt jár, hogy az ember nehezen talál magának ruhákat, csakúgy, mint a szar langalétapoénok. A zakó ujját húzgálva ténfergek a buliban ismerős arcok után kutatva. Valószínűleg el sem jövök, ha tudom, hogy ez egy parti, ellentétben egy szolidabb, családias összeröffenéssel, ahol mindenkinek feltűnt volna a távollétem. Jelenleg azonban ennek láthatóan az ellenkezője igaz, elnézve Maggie tágas, gyönyörű lakását, ami zsúfolásig tele van olyan arcokkal, akiket még életemben nem láttam.

– Pezsgőt?

Megfordulva egy velem egykorú sráccal találom szemben magam, aki fehér inget visel nyakkendővel, és csillogó poharakat egyensúlyoz egy ezüsttálcán. Járkál még néhány hasonló alak a szobában falatkákat kínálgatva, mert természetesen a nővérem profi cateringes csapatot bérelt fel az eseményre. Maggie tényleg nem az a pizzát papírtányérról típus.

– Naná. Kösz.

Azért inni egy pohárkával nem egyenlő a totális elázással, és talán nem árt, ha nem vagyok teljesen józan, amikor megpróbálom hihetően előadni, mennyire örülök, hogy itt lehetek. Ez pont arra lesz elég, hogy kicsit ellazuljak, legalább addig, amíg leléphetek. Ami úgyse lesz túl soká. Komolyan, szerintem fel se fog tűnni senkinek.

– Ezra!

Megmerevedek, elönt a pánik az ismerős hang hallatán. Az első gondolatom, hogy elrejtem a poharat, ami oltári nagy baromság. Inkább veszek egy mély levegőt, az arcomra akasztok egy mosolyt, aztán felé fordulok. Ő is mosolyog, ami valószínűleg hasonló erőfeszítést igényel.

– Szia, apa! – sikerül kinyögnöm. – Hogy vagy?

Úgy fest, mint mindig: elcsigázottan és jól öltözötten, éjfekete haja elegánsan a fejére simul. Ideje lenne, hogy Maggie, Caroline vagy valamelyik alkalmazottja közölje vele: ha továbbra is festeni akarja, válthatna valami hihetőbb árnyalatra. Bár legalább a haja nagy részét megőrizte, ami számomra is jó előjelnek tűnik.

– Jól. Örülök, hogy látlak. Minden oké?

Feltűnik, hogy beszéd közben az arcomat vizslatja, aztán megállapodik a távolról sem tökéletes orromon. A doki, aki a törés után helyre rakta, elég jó munkát végzett, de egy kicsit mégis ferde maradt. Egy kis porcdudor az orrhídon.

– Aha. Minden jó. – Mint látható, egyikünk sem ismer másik jelzőt a „jón” kívül.

– Sikerült belaknod az új lakást?

– Ja, minden szuper. Kösz.

A szavak keserű ízt hagynak a számban, de nem igazán panaszkodhatok, mert az egész létezésemet ő finanszírozza. Nélküle egy buszjegyet sem tudnék venni, nemhogy egy egyszobás apartmant Midtownban.

– Szuper – visszhangozza. – Caroline említette, hogy segített neked bútorokat válogatni.

– Aha. Tényleg, hol van most?

– Azt hiszem, kiment egy kicsit levegőzni. – Apró fintor ül ki az arcára, ahogy a cigimre siklik a tekintete, ami – kicsit sem feltűnően – a zakóm zsebéből kandikál ki. Tudja, hogy Caroline-nal mindketten bagózunk, de tekintve, hogy két teljes évtizeden át ő maga is úgy füstölt, mint egy kémény, mielőtt zöld smoothie-kra és kocogásra cserélte a dohányt, kissé álságosnak találom a rosszallását.

– Akkor megyek, és megkeresem. Van pár dolog, amit meg akarok beszélni vele. – Ez persze hazugság, de a legjobb esélyem, hogy mielőbb itt hagyhassam ezt a bájcsevejt.

– Hogyne. És később talán mi is elbeszélgethetnénk.

– Aha. Persze. – Micsoda meglepetés. Megveregeti a vállamat, afféle apai gesztusként. Válasz helyett rávillantok egy gyors mosolyt, miközben pontosan tudom, hogy rég dobbantok erről a partiról, mielőtt az a bizonyos „később” eljöhetne.

Caroline-t a tűzlétrán találom, egyedül. Azt a kék ruhát viseli, amit minden hasonló alkalomra felvesz. A nyaka lehetetlenül hosszúnak tűnik, sötét, borzas tincsei az állát verdesik, ahogy felém fordul, és kifújja a füstöt.

– Pofás zakó.

– Ó, ez a régi vacak?

Elmosolyodik, és elnyomja a csikket. Én is előhúzok egy szálat, ő pedig meggyújtja nekem festékfoltos ujjaival. A láng egy pillanatra megvilágítja az arcunkat. Köszönetképp bólintok, és beszívom a füstöt. A könyökömet a fémkorlátra támasztom, ami elválaszt a biztos haláltól. Odalent lassan csordogál a forgalom, a fény az épületek között kígyózik. Ebben a városban nem létezik olyan, hogy sötétség. Vagy csend.

– Nem hittem volna, hogy itt fogunk találkozni – jegyzi meg. – Különösen nem ilyen puccba vágva.

– Mindig boldoggá tesz, ha túlszárnyalhatom mások fájóan alacsony elvárásait. Romy nem jött?

– Dolgozik. Talán később beugrik, attól függ, mekkora a hajtás az étteremben.

– A helyében nem erőlködnék. Lövésem sincs, kik ezek az emberek.

– Még jó. Maggie és Tomas haverjai, szóval vagy PR-ban utaznak, vagy… A franc tudja, Tom mit csinál.

– Húzzunk innen! Érzem, ahogy pusztulnak az agysejtjeim.

– Ez egy eljegyzési parti, Ezra. Mit vártál? Bohócot lufikkal?

– Menjünk be a belvárosba! Évek óta nem lazultunk együtt.

– Maradunk. Legalább a pohárköszöntőkig.

– Pohárköszöntő is lesz? Te is mondasz valamit?

– Bármennyire is imádok jópofa személyes történetekkel traktálni totál idegeneket, inkább hagyom, hogy apa végezze el a piszkos munkát – közli szárazon. – Beszéltetek már?

– Pár szót. Az orromat bámulta, aztán azzal a baromi baljós fenyegetéssel zárta le a dolgot, hogy „majd később beszélünk”.

– Á!

Megnyúlik a képem. Egyetlen hang, mégis olyan idegesítően tárgyilagos. Mintha tudna valamit, amit én nem.

– Á? – kérdezek vissza. Caroline lopva rám sandít. Nem mosolyog.

– Nyilvánvalóan munkát akar ajánlani. Hónapok óta szart se csinálsz. Csak azt csodálom, hogy eddig nem próbált berángatni az irodába.

– Basszus! – Tudom, hogy igaza van. – Basszus!

– Az nem kifejezés.

– Hát, csak ki kell találnom valami kifogást, nem? Majd azt mondom, hogy halálosan félek a fénymásolóktól.

– Kivéve, hogy annyira talán nem is elvetélt ötlet.

– Csak viccelsz.

– Szerintem jót tenne neked a munka. Nem unod halálra magad? Egész nap nem csinálsz semmit.

– Azért azt nem mondanám, hogy semmit. Olvasok. Filmeket nézek. A városban lófrálok.

– Egész álló nap?

– Ha Greta Garbónak elég jó volt.

– Talált, süllyedt. Csak ne hidd, hogy örökké pénzelni fog.

– Akarsz fogadni?

– Tutira nem. Nem akarom elnyerni a zsebpénzedet.

Felhorkanok. Caroline felém fordul, és nekidől a korlátnak.

– Figyu! Az étteremben mindig keresnek embereket. Csak egy szavamba kerül, és Romy fel tud venni csálingernek.

– Hogy minek?

– Lényegében pincérnek.

– Vettem. – Mindig sokkol, amikor Caroline meg Maggie fura amerikai kifejezéseket használnak. Mindketten többé-kevésbé megőrizték a brit kiejtésüket, de néha eltűnődöm, vajon még mindig angolnak érzik-e magukat. Caroline úgy tizenkettő lehetett, amikor elköltöztünk. Maggie talán tizennégy. Asszem, én épp betöltöttem a hetet, nyilván én emlékszem a legkevesebbre. De visszatértem – hála apa „jó szándékú” közbenjárásának. Ők meg maradtak.

– Kemény meló – folytatja Caroline. – És esélytelen, hogy a saját lábadra állhatsz a fizuból. De ha apa látja, hogy igyekszel, nem zrikál majd annyit.

– Jó fejezet lehetne az emlékirataimban. Emberibbnek tűnnék tőle.

– Ez egy igen?

– Naná – vágom rá meggondolatlanul, és beleszívok leégő cigarettámba. – Miért is ne?

– Oké. Beszélek Romyval.

– És hogy van? – tudakolom. – Úgy általában.

Caroline szeme összeszűkül. Biztos látja rajtam, hogy a közelgő egyéves évfordulójukra célzok, ami jó fél évet ráver Caroline összes többi korábbi kapcsolatára.

– Jól. Miért kérdezed?

– Csak beszélgetni próbálok. – Vállat vonok. – Állítólag így szokás.

– Azt mondják. Visszamegyünk?

– Egy perc. Menj csak nélkülem!

– Ezra, ne csináld már!

– Mit?

– Annyira nyilvánvaló! Megvárod, hogy bemenjek, hogy aztán észrevétlenül kislisszolhass.

– Jó, jó. – Felnevetek. – De garantálom, hogy senki sem venné észre.

– Maggie igen.

– Akkor senkit sem érdekelne.

– Ne izélj már! – nógat gyöngéden. – Egy estére tedd félre, légyszi, a kapunyitási pánikodat. Talán még élvezni is fogod.

– Még csak nem is próbálsz hihetőnek tűnni.

– Akkor nézd, ahogy én jól szórakozom. És csak hogy tudd, én bírom az orrodat.

– Mi van?

– Amit az előbb mondtál, hogy apa az orrodat bámulta. Személy szerint azt gondolom, jól áll, hogy ilyen ferde. Illik hozzád.

Kinyitom a számat, hogy aztán újra becsukjam. Hiába tépem az agyam valami frappáns válasz után, nem jön semmi. Ezt Caroline is látja, úgyhogy elvigyorodik, és van valami az egész arcára kiülő mosolyban, ami anyára emlékeztet. Mintha mellbe vágtak volna.

Pokolba is. Ígéret ide vagy oda, kell egy újabb pia.

Audrey

– Ma egy friss, üde lookot kapsz. Kis highlighter, szájfény, felfésült szemöldök. Jól hangzik?

– És korrektor? – nyögöm reménykedve.

A sminkes az arcomba nevet – Nicole-nak hívják, és annak ellenére, hogy csupán harminc másodperce ismerem, odáig vagyok érte. Nem tűnik idősebbnek nálam, de lehengerlően kúl csaj, reszelős hanggal, hófehér lobonccal, csicsás tetkókkal és drámai homokóra alakkal.

– Az alap – bólogat, ujjain megcsillannak az ezüstgyűrűk, ahogy kinyomja az alapozót a kézfejére. – Már ne is haragudj.

– Nem haragszom. – Lehunyom a szemem, ahogy ecsetelni kezdi az arcomat. – Nem aludtam túl jól az éjjel.

Fel sem tűnt, milyen sötét karikák éktelenkednek a szemem alatt, amíg le nem ültem a kellemetlenül jól megvilágított tükör elé, hogy megcsinálhassák a frizurámat. Nagyon nem akarok úgy végiglejteni a kifutón, mint egy két lábon járó halloweeni dekoráció.

– Nincs itt semmi olyasmi, amit egy kis színnel ne tudnánk eltüntetni – csicsergi Nicole narancs árnyalattal fedve a bűnös foltokat. – Ez az első New York-i divatheted?

– Ööö… Az első divathetem. Bárhol.

– Azta! Melyik ügynökségnél vagy?

– Az AVW Modelsnél. Legalábbis New Yorkban. Az anyaügynökségem a Bradshaw-Slater.

– A nagypályásoknál! – Füttyent egyet. – És jövő héten továbbmész Londonba?

– Aha. Viszont Milánó és Párizs még kétséges. Az egész elég tisztázatlan.

– Elhiszem – bólogat, kezébe véve a korrektort. – A heti időbeosztásom egy agyrém.

– Nagyon sok bemutatón melózol?

– Aha, plusz privát megbízásaim is vannak. És veled mi a helyzet?

– Izé, nekem is lesz egypár. – Nem akarom kimondani a konkrét számot, nehogy elkiabáljam. – De az ügynököm figyelmeztetett, hogy egy-kettő talán mégsem jön össze.

– Az előfordul. És nincs honvágyad?

A tükörképére pislogok, nem is a kérdés döbbent meg, hanem a felfedezés, hogy a válasz nem. Esélyem sincs rá. A castingokat a város ezer különböző pontján a legkülönbözőbb időpontokban tartják, és az én feladatom, hogy annyira eljussak, amennyire emberileg csak lehetséges. Legfeljebb azért állok meg, hogy gyorsan bekapjak egy perecet az utcán, vagy útba igazítást kérjek, és mire hazaesek a modelleknek fenntartott lakásba, általában ahhoz is túl fáradt vagyok, hogy lezuhanyozzak. Eszembe sem jut a BBC után sóvárogni.

– Még nincs.

Tudálékosan mosolyog, majd felém nyújt egy kis szempillaspirált. Értetlenül átveszem.

– A legtöbb csajszi szereti maga csinálni. De csak mértékkel! És csak a felső pillákat.

– Szuper.

Remélem, nem veszi észre, mennyire remeg a kezem. Reggel hatra hívtak be minket erre a bemutatóra, és már pusztán a ténytől, hogy sikerült ilyen korán magamhoz térnem, elfog a hányinger. Olyan kómásan indultam útnak, hogy rossz metróra szálltam, aztán amikor átszálltam, a nagy sietségben elhagytam a könyvemet, amit még a reptéren vettem. A magányos város – találónak tűnt a cím.

Na mindegy. Azt gondoltam, itt majd találok valami kaját, de amint megérkeztem, az egyik asszisztens elrángatott ruhapróbára, és azóta is remegek. Ettől függetlenül sikerül bármiféle gikszer nélkül felvinni a spirált, de amikor visszafordulok Nicole-hoz, látom, hogy épp leszólít egy arra rohanó, kipirult arcú lányt, akinek ÖNKÉNTES kártya lóg a nyakában.

– Szereznél nekünk egy péksütit? És egy kávét?

A lány komoly arccal bólint, aztán elszáguld.

– A péksüti neked lesz, de a kávé csak az enyééém – trillázza vidáman, aztán visszafordul a tükörhöz, és felkap egy pirosítós üvegcsét. – Tutira nincs szükséged még több koffeinre.

– Köszi. – Nagyon kicsinek érzem magam. Találkozik a tekintetünk.

– Oda kell figyelned magadra – okít. – Hány éves vagy?

– Tizennyolc.

– Tizennyolc. Akkor tudod, hogy ez már a te feladatod, ugye?

Összeszorítom a számat, és elszántan bólintok. Nem akarom, hogy mindenki számára nyilvánvalóvá váljon, amit Nicole azonnal megértett: hogy totálisan, reménytelenül tanácstalan vagyok itt.

Négy hónappal ezelőtt leszólított az utcán egy idegen, átadott egy névjegyet és megváltoztatta az életemet. Épp Londonban voltam, megnézni egy egyetemet, ahova nem is igazán akartam jelentkezni – ami azt illeti, abban sem voltam biztos, hogy tovább akarok tanulni, szóval az univerzum tökéletesen időzített. És most itt vagyok, a bolygó másik felén, és azért fizetnek, hogy szép cuccokban flangáljak. Teljesen szürreális. Egy őrült, anyagias tündérmese, és annyira szeretném, ha valahogy ez lenne az életem. De nem érződik valóságosnak, és olykor attól félek, hogy azért, mert valójában nem vagyok jó benne, és soha nem is leszek, és hamarosan mindenki rá fog jönni, hogy szörnyű hibát követtek el.

– Hé! – szólal meg Nicole kedvesen, visszarántva a földre. A szemébe nézek, ami megdöbbentően kék, és elmosolyodik.

– Okkal vagy itt – jelenti ki. – Oké?

Tíz perccel később ezek a szavak peregnek a fejemben, akár egy mantra. Okkal vagyok itt. Okkal vagyok itt. Okkal…

– Jézusatyaúristen – hördül fel a mellettem álló lány. – Ez a cipő lesz a halálom. A lábam harminckilences, de ez a cipő legfeljebb harminchetes.

Oldalra sandítok, és tényleg, a lába szinte kifolyik a miniatűr pántos szandálból. Én szerencsés vagyok, amiért a méretemnél pár számmal nagyobb csizmát viselek az orrába gyömöszölt maréknyi zsebkendővel, mégis érthetetlennek tűnik, hogy egy olyan világban, ahol a méreteink fontosabbak még a nevünknél is, elvétve kapunk olyan cipőt, ami passzolna.

– Jó az – legyint a stylist. – Úgyis csak öt percig lesz rajtad.

A lány visszagrimaszol. A stylist persze nem veszi észre, mert épp a ruhám masnis gallérjával foglalatoskodik. Borvörös selyemruha szoros, fekete övvel, ami illik a csizmámhoz. A vállamra bőrkabátot terítettek, arany fülbevalóm a vállamat verdesi. Rogyadozok a mázsás súly alatt, és abban a másodpercben, ahogy megtettem az első körömet a kifutón, alig egy perc áll rendelkezésemre, hogy mindent levessek, és belebújjak egy háromrészes, bársony nadrágkosztümbe.

Azt hiszem, el is ájultam volna, ha Nicole nem tukmálja belém azt a péksütit. Az öv, a stressz, a hőség. Izzasztóan meleg van idebent, és idebent alatt az ócska raktárépületet értem a Hudson partján. A csicsás kollekció hátteréül egy sivár ipari környezetet választottak, ami sajnos mérföldekre van a Bowerytől, a következő bemutatóm helyszínétől. Ami egyébként egy óra múlva kezdődik, és gőzöm sincs, hogy időben odaérek-e. Se arról, hogy mi lesz, ha nem.

– Kész vagy. Menj a fotóshoz, hogy lőjön rólad egy képet! – utasít a stylist egy pasas felé bökdösve. A szóban forgó fotós egy magas, sápadt tag, precízen összeborzolt, fakóbarna hajjal. Egy szót sem szól, miközben betessékel a díszletbe három másik lány mellé, akiket nem ismerek. Mégis úgy brancsolunk és smúzolunk, mint a legjobb barátnők.

– Oké – vakkantja végül a pasas látványos undorral. Aztán egy írótáblás nő megragad a karomnál fogva, és a színpad mellett sorakozó lányok felé vonszol. A papírjaiba mélyed, aztán bedug két lány közé, majd egyetlen szó nélkül elsétál.

Elég durva, ha úgy bánnak az emberrel, mint egy tárggyal. Nem hinném, hogy valaha is képes leszek hozzászokni.

– Audrey!

A nevem hallatán meglepetten megpördülök. Marika áll ott, hosszú, hollófekete tincsei az enyémhez hasonló lófarokba kötve. Meggyőződésem, hogy én inkább szopott gombócnak nézek ki ezzel a lenyalt hajjal, de neki kiemeli az arccsontját és hibátlan, ébenfekete bőre ragyogását. Ő a leggyönyörűbb ember, akivel valaha találkoztam, sőt akivel valaha találkozni fogok. Ráadásul a szobatársam erre a hétre.

– Ezután a Bowerybe mész? – Ő mindig ilyen lényegre törő. Nem híve a felesleges csevegésnek.

– Aha. És te?

– Szintén. – Úgy mondja, mintha nyilvánvaló lenne, bár valószínűleg az is, tekintve a helyzetet. – Fogjunk együtt taxit!

– Oké! – felelem boldogan. A taxi ugyan drága mulatság, de jelenleg az ügynökségeim fedezik minden kiadásomat. Fogalmam sincs, pontosan mennyivel tartozom nekik. A New York-i repülőjegyek nyilván nem olcsók. Se az albérlet vagy a sedkártya, a portrémat és a méreteimet tartalmazó fényes, A5-ös névjegy, amit mindenhova magammal kell vinnem. De egyik ügynökömet sem zavarja különösebben a költekezés, mert mindig azt hajtogatják, hogy ez csak „befektetés”. Befektetés a jövőmbe, gondolom, ami elég menő. Félelmetes, de menő.

– Jó. Találkozunk hátul?

– Aha. Köszi.

Aztán rám villant egy mosolyt, ami elég váratlanul ér. Éppúgy, mint az ajánlata. Már egy hete szobatársak vagyunk, és legtöbbször elég magának való – én sem vagyok egy nyüzsgő alkat, és bár nagyon szeretném, hogy kedveljen, tudom, hogy nincs értelme erőltetni. Hat év alatt öt suli ezt a leckét keményen a fejembe verte.

– Hahó, mindenki figyeljen ide! – rikkantja egy vidám hang, mire a teljes backstage némaságba borul. Senki sem mer pisszenni se, mert Miranda Browning szót kért.

Nem sokat tudok a divatról, de Miranda Browningról már én is hallottam. A bolygó összes celebje viselte már legalább egy kreációját valami díjátadón vagy hasonlón, meg persze ott az ikonikus Browning táska. Elég egyszerű dizájn, de azzal vált valódi státuszszimbólummá, hogy Miranda évente csak korlátozott mennyiséget dob piacra, meg olyan hírességeknek ajándékoz belőle, akik akkor éppen uralják a bulvárt. Színésznőknek, aktivistáknak, influenszereknek, politikusoknak. A szerencsések hivatalos listáját mindig nagy figyelemmel kíséri a média. A maradékot a legmagasabb összeget ajánlók kapják.

Már annyi mindent elért, és még alig töltötte be a negyvenet. Igazából elképesztő teljesítmény.

– Hát eljött a nagy nap! – szónokol Miranda. – Szerettem volna megragadni a lehetőséget, hogy köszönetet mondjak mindannyiótoknak. Ez a bemutató az előttem állók kemény munkájának gyümölcse, és elmondhatatlanul büszke vagyok rátok.

A kifutóra vezető lépcső tetején áll, onnan mosolyog le ránk afféle jóságos királynőként szimpla fekete overalljában, gesztenyebarna tincseit egy hajcsipesz fogja össze. Tudom, hogy nem láthat a tömegben, mégis önkéntelenül visszamosolygok rá.

– Lányok, mutassátok meg bátran az igazi arcotokat a kifutón! – folytatja felénk, modellek felé fordulva. – Az egész karrierem, az egész életem a női nem ünnepléséről szól. Arról, hogy felemeljük egymást. Amikor a ruháimat viselik, azt akarom, hogy a nők merésznek, gyönyörűnek és erősnek érezzék magukat. Minden nő megérdemli ezt.

Marika gunyorosan felhorkan, már-már nevet. Meglepetten felé sandítok, de teljesen kifejezéstelen az arca. Gyorsan elkapom a tekintetemet, azon tűnődve, hogy csak képzeltem-e.

– Köszönöm – zárja a beszédét Miranda, és fátyolos tekintettel összekulcsolja a kezét. – Ez a tizenötödik divathetem, és épp ugyanannyit jelent, mint a legelső. Őszintén. Nagyon köszönöm.

Meghajol, aztán lassan hátrálni kezd, a közönség pedig tapsol, köztük én is. Az emelkedett hangulatban el is felejtek idegeskedni, míg a fölöttünk lévő hangszórókból fel nem harsan az ütemes elektronikus zene.

– Mindenki a helyére! – kiáltja valaki, és lassan kihunynak a fények. Marika felszívódott, elfoglalta a helyét a sorban. Mind elnémulunk, előretessékelnek bennünket, a levegő megtelik várakozással.

A sor elején álló lányok eltűnnek, ami azt jelenti, hogy elérkezett az idő. Beszívom a levegőt, hátrahúzom a karom, felszegem az államat. Ez az első igazi divatbemutatóm, és nagyobb nem is lehetne. Egész reggel arra vártam, hogy valaki megkocogtassa a vállamat, és közölje, hogy hiba történt. Félig-meddig reménykedtem is benne. De még mindig itt vagyok. És talán tényleg okkal vagyok itt, ahogy Nicole is mondta, de ha nem is, már túl késő. Harminc másodperc múlva végigvonulok azon a kifutón, és száz kamera villog majd az arcomba, megörökítve ezt a pillanatot. Az arcomat, ezeket a ruhákat, ezt a gyönyörű és szédítő várost. Mind elválaszthatatlanul összekapcsolódik, most és mindörökké.

Itt vagyok. Ettől az egyszerű, megcáfolhatatlan ténytől kissé jobban érzem magam, valahogy biztosabbnak. Csak erre gondolok, ahogy meglódulok, és a színpad fényei kivezetnek a sötétből.

Ezra

Arra ébredek, hogy mindenem fáj. Lüktet a fejem, tompán és kitartóan. Már épp oldalra fordulnék, hogy újra bedobjam a szunyát, ha nem lenne a telefonom, ami ki tudja, honnan bömböl elviselhetetlen hangerővel. Nyögve tapogatózok a párnám alatt. Romy hív. Fura. Sajnos elég szokatlan ahhoz, hogy felvegyem. Felkecmergek, homályosan érzékelem, hogy talpig fel vagyok öltözve, ahogy a fülemhez emelem a mobilt.

– Jó reggelt!

– Még hogy reggelt! Már elmúlt dél – vihog Romy. Telón keresztül valahogy még amerikaibbnak tűnik, tisztára cicababásnak.

– Csak úgy mondtam – felelem lazán. – Mizu?

– Caro mesélt a tegnapi beszélgetésetekről. Ami azt illeti, épp állatira jól jönne egy kis segítség az étteremben, tökéletes az időzítés. De be kell hogy tanítsalak még az esti roham előtt. Ide tudsz érni egy órán belül?

Á! Kezdenek visszatérni az emlékek. A buli. Az erkély. Caroline ajánlata, hogy dolgozzak Romy éttermében. Mentségemre szóljon, abban a pillanatban jó ötletnek tűnt.

– Vagy korábban is jöhetsz, ha ráérsz. A divathét közepén járunk, és telt ház van. Igazság szerint elég kétségbeesett vagyok, úgyhogy…

– Aha, mármint, szívesen segítenék. Komolyan. Csak az van, hogy épp kezdek lebetegedni. – Megköszörülöm a torkom. – Elég ramaty állapotban ébredtem.

– Ó, szegény kisfiú. Dobj be egy Advilt. Rajtam mindig segít, ha másnapos vagyok.

Nagyot fújok, és legyőzötten visszahanyatlok a matracra. Sajnos túl jól ismer.

– És valami kaja? – sóhajtok lemondóan. – Tutira éhes leszek.

– Igazi lakoma fogja várni, őfelsége. Tudniillik ez egy étterem.

– Hmm. És pénz is jár érte?

– Általában ez a munka lényege, úgyhogy ja. Figyu! Rohannom kell, de ezer hála, Ezra! Komolyan.

– Köszönd Caroline-nak – vágok vissza, de már letette. Lehajítom a telefont, és becsukom a szemem, azon tűnődve, ha műszak közben kidobom a taccsot, azért vajon kirúgnak-e.

A kár mértéke akkor válik nyilvánvalóvá, amikor függőleges pozícióba kerülök. Majdnem beájulok a zuhany alatt, és azonnal le kell ülnöm. A térdemre hajtom a fejem, a forró víz a sajgó vállamat csapkodja. Gőzöm sincs, hány pezsgőt hajtottam fel Maggie partiján, mielőtt kislisszoltam volna, hogy elcsípjem a metrót a belvárosba. Van egy kocsma Chelsea-ben, amit nagyon bírok, és elég lazán kezelik a nagykorú vagyok-e kérdést. A bárpult feletti tévén mindig megy egy film, múlt éjjel épp A cápa, és mire felrobbantották a szörnyet, már csak a csapos, egy sárga szakállas, NYUGDÍJAS VAGYOK ÉS IMÁDOM! satyeszos öreg fószer meg én maradtunk.

Nem is emlékszem, mikor értem haza. Általában nem számít; a bevett gyógymódom a másnaposságra az, hogy addig alszom, ameddig akarok, aztán leugrom a sarki koreai étterembe, hogy teával és gőzgombóccal töltsem be a lelkemben tátongó űrt. De most össze kell szednem magam, és egy órán belül eljutnom Chelsea-be, különben Romy kinyuvaszt az egyik puccos késével. Lehet, hogy kívülről csupa napfény és szivárvány a szeplőivel, a mosolyával meg a szöszi kaliforniai bájával, de nem az imádnivalóságával lett az egyik legmenőbb manhattani étterem főszakácsa. Simán átbaszhat a palánkon, ha most cserben hagyom.

Gyorsan megtörölközöm, összeborzolom a hajam, és a tükörképemet vizslatom a párás tükörben. Megint kezd hosszú lenni. Olyan gyorsan nő, a suliban magamnak kellett vágnom, mert nem akartam vagyonokat otthagyni a fodrásznál. Persze az eredmény mindig elég nyomi lett, egészen addig, amíg Edie felajánlotta, hogy megcsinálja helyettem, és mint kiderült, egész jól megy neki. Persze Edie-nek mindig minden jól ment.

Gyorsan magamra kapkodom a ruhát, felhajtok egy pohár vizet, és már itt se vagyok. Odakint tiszta, de hűvös az idő, az a fajta, amit egyébként szeretnék, ha nem lenne ennyire fájdalmas már maga a létezés is. Úgy döntök, gyaloglás helyett inkább metróval megyek, már csak azért is, hogy lemehessek kicsit a föld alá, el a természetes fény elől. Még az is lehet, hogy időben odaérek, ami kész csoda lesz. Hónapok óta nem kellett időre mennem sehova.

Na jó. Maggie partijára hamarabb is beeshettem volna, most, hogy így belegondolok. Csak fel sem merült bennem, hogy egyáltalán érdekli, ott vagyok-e; persze ez nem jelenti azt, hogy ne törődne velem. Maggie elég jó testvér. Sőt annál is jobb. Kis korunkban anya meg apa állandóan dolgozott, és olyankor mindig ő kísért haza suli után. Csak később jöttem rá, milyen iszonyú unalmas feladat lehetett ez egy tininek. Én tutira nem teljesítettem volna, de Maggie igen. És a házimban is segített. Ő is akkor csinálta a sajátját, egymással szemben ültünk a konyhaasztalnál. Az őrületbe kergetett, ha rám szólt, hogy ne lustuljak, vagy kérdés nélkül odanyúlt, hogy ellenőrizze az eredményt, ezek mégis szép emlékek. Ugyan Caroline volt az igazi szövetségesem, Maggie legalább annyira hiányzott.

Már egyetemre járt, amikor bentlakásos iskolába küldtek; nem elég, hogy színötös volt, még nyári gyakorlatokat is vállalt. Mire lediplomázott, elárasztották állásajánlatokkal. Most valami nagy, flancos PR-ügynökségnél melózik, ahol nevetségesen sokat keres… tudja az ég, pontosan milyen munkával. Persze előrébb tart a kortársainál, de ez senkit sem lep meg. Maggie még járni sem tudott, amikor már okosabb volt mindenkinél.

Mindegy is. Már az állomáson járok; elég kihalt, egyenesen átcsusszanok a kordonok között. A szerelvény épp akkor lassít le csikorogva, amikor leérek a platformra, amit jó ómennek veszek. Rengeteg az üres hely, és valaki ottfelejtett egy könyvet az enyémmel szomszédos ülésen. Körbepásztázom a kocsit, hátha valaki igényt tart rá, de nem látok senkit. Felveszem és megfordítom. A magányos város. Maróan találó, így hát a kabátom zsebébe gyömöszölöm. Nálam jó otthonra lel.

Hátradőlök, és kinyújtóztatom a lábamat. Izgulnom kellene, még sosem volt igazi munkám, és gőzöm sincs, mire számítsak. Talán felruház valamiféle eddig ismeretlen becsvággyal, és az életem többi része magától megoldódik. Mondjuk, valószínűbb, hogy annyira haszontalan leszek, hogy Romy egy héten belül lapátra tesz, de akárhogy lesz is, legalább van mit csinálnom.

És nagyon remélem, hogy Caroline elmeséli apának, mielőtt nekem kellene.

Audrey

– Sziasztok! – csiripeli a pincérnőnk, a lófarka vidáman szökken ide-oda, ahogy az asztalunkhoz siet. – Minden rendben?

– Tökéletesen! – ragyog rá Imogene, és felé hajol. – Megtennéd, hogy elviszed a tányérokat?

– Hogyne! Volt valami probléma?

– Dehogy, minden pazar – tódítja Imogene, és hátraveti mézszőke fürtjeit. – Kérhetnénk még egy kancsó vizet?

Elnyomok egy ásítást és félrefordítom a tekintetem. Már tíz is elmúlt, de a hely még mindig zsúfolásig tele van emberekkel, akik láthatóan nem bánják, hogy ilyen későn kell vacsorázniuk. A kaja tényleg remek, és az étterem is gyönyörű: a nyers vakolattal borított falakat élénken zöldellő növények és csüngő aranyfények lágyítják. De ez sem csinál hozzá kedvet, hogy tovább maradjak.

– Audrey, kedvesem – szólít meg Imogene, hűvös tenyerét az enyémre teszi. – Minden rendben?

– Persze. Csak egy kicsit elkalandoztam.

Talán azért, mert tizennyolc órája ébren vagyok, ráadásul az idő nagyját talpon töltöttem. De ezt nem kell Imogene orrára kötnöm. Ő az ügynököm New Yorkban, és itteni életem szinte minden aspektusa az ő tökéletesen manikűrözött kezében van. Hogy mit viselek, hova megyek, kivel találkozom. Arról szól az életem, hogy az utasításait várom. Nem mintha zavarna. Mindenki, akinek csak bemutatott, arról áradozott, milyen szerencsés vagyok, hogy őt magam mellett tudhatom. Amellett, hogy fantasztikusan végzi a munkáját, ő maga a szépség, a stílus és a megdönthetetlen optimizmus megtestesítője egy személyben. Képzelj el egy bőrkabátos Disney-hercegnőt, amint a mobilján e-mailt pötyögve leint egy taxit egy új organikusbor-bár megnyitójára sietve. Na, ez Imogene.

– Biztos? – tudakolja halkan. – Egész este olyan csendes voltál.

– Tudom. Ne haragudj! – vágom rá bűnbánóan. Imogene maga is modellkedett, nem is annyira régen; rengeteg fontos embert ismer a szakmában, és közülük többen itt ülnek ennél az asztalnál. Óriási lehetőség a kapcsolatépítésre, én meg épp totálisan elbaltázom.

– Ne, nem kell elnézést kérned! Csak aggódom érted, ennyi az egész.

– Nem szükséges. Csak, asszem, megviseltek a nap eseményei, ha érted. Elég hosszú nap volt. Eszméletlen, de hosszú.

Öt bemutatón kellett vonulnom. Imogene is eljött az egyikre, és küldött pár képet, amint láncruhában, bivalybakancsban, zselétől csillogó hajjal végigtrappolok a kifutón. Az outfitet hamarabb ismertem fel, mint saját magamat.

– Megértem. De remek munkát végeztél, kedvesem. És most is lenyűgözően nézel ki.

– Köszönöm. – Elmosolyodom, és megigazítom a ruhám pántját. Szűk, ezüstszínű és Marikáé. Kevés holmit csomagoltam, és Marika az egyetlen fekete ruhámat „szomorúnak” titulálta. Kegyetlen, de jogos, és ez az ezüst kétségkívül sokkal csinosabb. Ráadásul dizájnerdarab, tehát valószínűleg egy fotózás vagy bemutató után kapta ajándékba. Néha cuccokkal fizetnek ki minket. Ami izgalmasnak tűnt, mielőtt rájöttem, hogy a rezsit is ki kell fizetnem valamiből.

Egy újabb pincér jelenik meg az asztalunknál, és elkezdi letakarítani a tányérjainkat. Ahogy az enyém felé nyúl, hátradőlök a széken, és próbálom nyitva tartani a szemem. Ciki, mennyire kimerültem. Csak az járt a fejemben, hogy hazamegyek, és bebújok a takaró alá az idegen ágyamban.

– Nem akartok koktélozni? – dobja be ekkor valaki, és a nyolc óra alvásról szövögetett álmom egyre távolabb kerül.

Negyven perccel később a beszélgetés fojtott, eszeveszett pletykálkodásba csap át olyan arcokról, akikkel még életemben nem találkoztam. Még mindig nem járok közelebb hozzá, hogy leléphessek, és le kell győznöm a késztetést, hogy az asztalra borulva ott helyben bealudjak. Láthatóan Marikának is éppannyira elege van az egészből, mint nekem, csakhogy az asztal túlsó végén foglal helyet, így nem is tudunk együtt siránkozni.

– Kiugrok egy pillanatra – fordulok a mellettem ülő lányhoz, miközben hátratolom a székemet. A társaság többi része teljesen elmerül a beszélgetésben, és úgy gondolom, talán a hideg levegő segíteni fog, hogy magamhoz térjek.

– Bagózni? – kérdezi a lány rekedt hangon, francia akcentussal.

– Ööö… aha. – Pedig nem igaz, nyilván, de lehet, hogy fura lenne kimenni és csak úgy egyedül ácsorogni.

– Van itt egy dohányzásra kijelölt hely – magyarázza segítőkészen, és az étterem hátsó része felé mutogat. – Nem szeretik, ha az épület előtt cigiznek az emberek.

– Ó! Kösz.

Totál idiótának fog tartani, ha most kimasírozok a bejárati ajtón. Akkor marad a dohányzó. Senki sem veszi észre, hogy kimegyek. De ahogy átvágok az éttermen, rájövök, hogy talán részletesebb útba igazítást kellett volna kérnem. Van előttem egy ajtó, mellette pedig egy keskeny fémlépcső. Egyiken sincs jelzés.

Bekukucskálok az ajtón, egy keskeny, jellegtelen folyosó húzódik mögötte, ami egy vészkijáratban végződik. Nem akarok itt téblábolni, amíg valaki észreveszi, hogy gőzöm sincs, hol vagyok, ezért beslisszolok. Senki nem szól rám, nem szólal meg a riasztó, talán jó helyen járok. Kilépve egy kis lépcső tetején találom magam, ami egy jól megvilágított sikátorba vezet, egy sor szemeteshez.

– Eltévedtél?

Meg egy sráchoz. Egy felfordított ládán ül, és engem figyel. A pincér az, aki az imént letakarította az asztalunkat. És angol. Erre nem számítottam.

– Talán. Ez a dohányzásra kijelölt hely?

– Mondhatjuk. De van egy bár a tetőteraszon, ami szerintem jobban tetszene.

– Ja…! Fent?

– Aha.

Ekkor jövök rá, hogy sikerült megkérdeznem, a tetőterasz fent van-e. Felforrósodik az arcom.

– Logikus.

– Vagy foghatsz magadnak itt egy ládát – ajánlja. – Te döntesz.

Megtorpanok, elképzelem az alternatívát. Egy tetőbár azt jelenti, hogy csupa olyan emberrel leszek körülvéve, akik idősebbek és menőbbek nálam. Sőt részegebbek és valószínűleg közvetlenebbek is, mint azt szeretném. Nem mintha egy sikátorban lazulni egy idegennel túl okos döntés lenne. De ez a srác itt dolgozik, szóval…

– Nem baj, ha csak így idetámaszkodom?

Ügyetlenül hadonászok az épület fala felé. Észszerű kompromisszumnak tűnik. Az ajtó nyitva van, ráadásul a cipőm orra is elég hegyes, hogy szükség esetén fegyverként használjam.

– Csak tessék. Az utca bárkit szívesen lát.

Meglepetten figyelem, ahogy talpra szökken, és egyetlen ugrással a lépcső tetején terem. Várakozó tekintettel megkínál cigivel.

– Ööö… köszi. – Elveszek egy szálat, és az ajkaim közé dugom. Végül is a dohányzásra kijelölt hely felől érdeklődtem, máshogy egyébként sem tudnám megmagyarázni a jelenlétemet. De a pincér elég fura ábrázattal pislog rám, kissé felvonja a szemöldökét.

– Vagy nem…? Kéred egyáltalán? – kérdezi, mire döbbenten pislogok.

– A cigit – világosít fel. – Úgy értem, bagózol egyáltalán?

Kiveszem a számból, és ismét lángba borul az arcom.

– Hát, nem kifejezetten. – Totál ledöbbenek, hogy ezek szerint gondolatolvasó is. – Én nem… Régebben cigiztem, ha erre gondolsz, de már…

– Upsz – mondja könnyedén, és elteszi a cigisdobozt. – Nem kellett volna feltételeznem.

– Nem, én csak… Ez nem azt jelenti, hogy te se cigizhetsz – hadarom. – Tessék, ez a tiéd lehet, ha kéred.

Visszanyújtom neki a saját szálamat, és túl későn esik le, hogy úgy tíz másodperccel ezelőtt még a számban volt. Ettől függetlenül elveszi, halovány mosollyal hátralép, és megforgatja az ujjai között. A vége rúzsfoltos. A rossz vége.

– Óó… – hadonászok esetlenül felé. – Akkor nem csoda, hogy észrevetted. Azt se tudom, mi a francot csinálok.

– Hát ez is, meg az az egészséges aura, ami körülleng – folytatja vigyorogva. – Izé, gondolom, elég sok modell bagózik, de…

– Honnan tudod, hogy modellkedem? – vágok a szavába meglepetten.

– Csak egy tipp. Magas vagy, és láthatóan nem idevalósi.

– Ugyanez elmondható rólad is.

– És most van a divathét – fejezi be. – Bár ha csak ennyin múlna, akkor tényleg nekem is ki kellene próbálni.

– Érdekel a szakma? – tudakolom, és igyekszem visszafogni magam, mielőtt tetőtől talpig végigmérném. Izmos és hórihorgas, hangsúlyos az álla és cukin görbe az orra. Nem lenne nehéz elképzelni, ahogy a kifutón slattyog valami divatosan szakadt összeállításban, miközben fancsali képet vág, ahogy a férfi modellek általában szokták. Helyes srác, de úgy teszek, mintha nem venném észre, ezzel is csökkentve az esélyét, hogy totál leégessem magam.

– Csábító – bólogat. – De hagyjam ott a szolgáltatóipar csillogó fényűzését? Nem is tudom.

– Ha arra célzol, hogy a modellkedés fényűző dolog, akkor ki kell, hogy ábrándítsalak.

– Mondta a lány az ezüstruhában.

– Ez a gönc még csak nem is az enyém! – tiltakozom vehemensen, magamat is meglepve. És láthatóan őt is, mert a vigyora kiszélesedik, felfedve hegyes szemfogát.

– Annak a bornak, amit az asztalotok rendelt, száz dollár egy palackja. Erre mit felelsz?

– Azt, hogy én nem ittam belőle. És az tuti, hogy nem is én fizetem.

– Ez valami jelenet a Hamupipőkéből?

– Aha. A hintóm odakint vár.

– Akkor jobb, ha szeded a lábad. Még a végén lekésed az éjfélt.

– Nekem mondod? – Már én is vigyorgok. – Alig várom.

– Á! Holnap korán kezdesz?

– Az nem kifejezés. Te, gondolom, nyugodtan lustálkodhatsz ilyen munka mellett.

– Gőzöm sincs. Csak huszonnégy órája melózom itt.

– Komolyan?

– Aha. De már megkaptam, hogy a kezemet tányérok cipelésére teremtették, szóval állati jó vagyok.

– Azta. Akkor miért vagy itt?

– Ebben a városban vagy ebben a lebujban?

– A városban, gondolom. Úgy értem, Angliából jöttél, nem?

– Valami olyasmi. – Bólint, és kissé elkomorul.

– Bocs. – Rádöbbenek, hogy átléptem egy határt. – Ez személyes.

– Nem gond, nem zavar. – A szemembe néz. – Csak…

– Ezra!

Mindketten összerezzenünk, és egyszerre fordulunk a hang irányába, ami egy fehér szakácsköpenyes nőtől ered. Az első gondolatom az, milyen csinos, napbarnított és nyúlánk, szőkés haja vaskos lófarokba fogva. A második pedig, hogy remélem, nem kezd el ordítozni velünk.

– Öt perce vége a szünetednek – mondja a pincérnek, akit ezek szerint Ezrának hívnak. Szerencsére inkább csüggedtnek tűnik, mint dühösnek.

– Bocs – vágja rá a srác. – Adnál egy percet?

– Már épp eleget kaptál – feleli a nő, aztán felém sandít. – Szia!

– Szia! – A hangom hirtelen cérnavékony. – Ööö, bocsi. Eltévedtem.

– Semmi gond. – Újra Ezrára sandít. Felvonja a szemöldökét, és most először látom, hogy a srác korábbi lazasága meginog, az arcára halvány pír költözik.

– Hát, vár a munka – veti oda kurtán. – Örülök, hogy találkoztunk.

– Én is. Izé, egyébként Audrey vagyok.

– Audrey.

Egy pillanatra azt hiszem, hogy még mondani fog valamit, de aztán csak elmegy mellettem, vissza az épületbe és el a szemem elől. A nő követi, mire egyedül találom magam. Egyedül, de sokkal éberebben, mint öt perccel ezelőtt.

Ezra

– Szóval, Ezzy – dünnyögi Caroline, miközben a villájára szúr egy epret. – Mit hallok?! Tényleg egy modellel smaciztál az éjjel?

– Smaciztam? – vihogok. – Most komolyan?

– Én nyilván nem ezt a szót használtam – vág a szavunkba Romy. – De Caro érdeklődött, hogy ment az első műszakod, és úgy gondoltam, ezt is fontos megemlíteni.

– És milyen igaza volt – vigyorog Caroline. – Részleteket, ha kérhetném.

– Akkor ezért hívtál át reggelizni?

– Ez is közrejátszhatott.

– Aaaaaz igen! – nyújtom el a szót, mintha egyáltalán jogom lenne felháborodni. Őszintén szólva csak azért voltam hajlandó elkullogni a lakásukig, mert annyira vágytam Romy főztjére. Fahéjas édes bundás kenyeret készített diómorzsával és piros gyümölcsökkel, tehát simán megéri ezt a kis vallatást.

– Szóval? – nógat Caroline. – Hogy hívják?

– Audrey-nak.

Felpattanok, és felkapom az üres kávéskannát.

– Ki kér még kávét?

– Ne tereld el a szót! Megszerezted a számát?

– Talán sikerült volna, ha a drágalátos barátnőd nem zavar meg minket.

– Nem azért fizetlek, hogy flörtölgess – veti oda Romy fapofával.

– Ami azt illeti, még egyáltalán nem is fizettél.

– Legalább tudod a vezetéknevét? – vág közbe Caroline. – Az alapján tutira megtalálnánk.

– Nem. Bocs, hogy csalódást kell okoznom.

Őszintén szólva magam is kicsit csalódott vagyok. Mármint nem vagyok hülye, nem gondolom, hogy egy pár perces meghitt csevej felérhet egy komoly kapcsolattal, de azóta is ott motoszkál a fejemben az az este. Jobban belegondolva gőzöm sincs, mi gátolt meg benne, hogy elkérjem a számát. Romy jelenléte? A visszautasítástól való félelem? A hülye hűségem Edie iránt?

Nem sokkal később elhúzta a csíkot a barátaival, úgyhogy mindegy is. Ennyi.

Romy épp a telóját bújja, amikor leteszem az asztalra a frissen főtt kávét. Caroline a válla fölött kukucskál kíváncsian.

– Mi olyan érdekes? – vetem oda lezuttyanva a székemre.

– Romy úgy gondolja, hogy meg tudja találni.

– Mármint a lányt? Audrey-t?

– Az asztalfoglalást egy nő intézte, aki az AVW modellügynökségnél melózik – magyarázza Romy. – Már törzsvendégnek számít.

– Végignézzük az adatbázisukat – teszi hozzá Caroline. – Bár talán neked kellene. Végül is valószínűleg jobban emlékszel az arcára, mint Romy.

– Most csak hülyülsz.

– Dehogy! Így megtalálhatod a fészen, talán küldhetsz neki üzenetet.

– Nem is vagyok fent a fészen. És bármennyire is értékelem, hogy ennyire érdeklődtök a magánéletem iránt…

– Á, megvan! – kiált fel hirtelen Romy, mire önkéntelenül is elönt az izgatottság. Az orrom elé dugja a mobilt, és tényleg ő az. Komoly arcot vág az egyszerű portréfotón. Sötét haja a fejére simul, sápadt arcán egy csepp smink sincs, és szeplők tarkítják, amit nem vettem észre az éjjel. A szeme is sötét, a tekintete elszánt. Mintha a kijelzőn át is a vesémbe látna.

– Biztos ő az? – tudakolja Caroline.

– Aha – vágom rá, és visszaadom a telefont. – Tuti.

– De nem írják a vezetéknevét. Bocs.

– Te megpróbáltad. – Vállat vonok, és igyekszem nem csalódottnak tűnni. Még ha meg is találták volna, valószínűleg akkor sem tettem volna semmit. Addig biztos nem, amíg nem találok egy módot, hogyan környékezzem meg úgy, hogy ne tűnjek gázosnak.

– Hát ez szívás – sóhajt Romy. – Aranyosnak tűnt. És egyetlen barátod sincs a városban.

– Jesszus! – vihog Caroline. – Döngöld bele még jobban a földbe szerencsétlent!

Ezután szerencsére ejtették a témát. Egy kicsit tovább lébecolok náluk, mert szeretek ott lenni. Rumlis, de jó értelemben, a nappali egyben Caroline műtermeként is funkcionál. Félig kész vásznak sorakoznak a falnak támasztva, a festőállványa és a zsámolya a tévé mellett áll. Ott ül, és titokban engem skiccel, miközben a kanapén elnyúlva A dadus ismétléseit bámulom, és úgy teszek, mintha nem venném észre.

Az eszem amúgy is a múlt éjjel eseményein jár. Romy és Caroline nyomozásának hála, minden kósza gondolatom valahogy visszatér ahhoz a csajhoz, Audrey-hoz. Csak azt kívánom, bárcsak tovább dumálhattam volna vele. A vége felé, amikor megkérdezte, mit keresek New Yorkban, biztos furán reagáltam. Nem emlékszem pontosan, mit mondtam, de valószínűleg azt hitte, hogy megbántott, mert elkezdett szabadkozni. Pedig nem sértődtem meg. Csak kissé váratlanul ért a kérdés, bár a válasz elég egyszerű: itt van a családom. Mégsem érzem egyszerűnek, és ezt neki is kifejtettem volna, ha nem szakítanak félbe minket. Elmondtam volna, hogy a kamaszéveim nagy részét egy angol bentlakásos suliban töltöttem, és azt hittem, ott is maradok, amíg apám át nem küldte a manhattani lakás címét, amit nekem vásárolt.

Igen, megvette. Csak egy újabb strigula az ingatlanportfóliójában, úgy tett, mintha nem lenne nagy ügy. Egészen addig abban a hitben éltem, hogy a városba való visszatérés egyben az apámmal való összeköltözést is jelenti. Hülyeség, tényleg, mert tizenhárom éves korom óta huzamosabb ideig nem éltünk egy tető alatt. Amikor nála töltöttem az ünnepeket, mintha valamiféle ki nem mondott verseny zajlott volna köztünk, hogy ki tud kevesebb időt tölteni otthon. Nem kellett volna meglepnie, hogy nem akar végleg beköltöztetni magához…