DANIEL MAMAH

AHOGY A FOLYÓK ÖSSZEFOLYNAK

Könyv Guru

Budapest, 2024

Matthew Mamah világokat átívelő utazása akkor vette kezdetét, amikor csendes diákvárosát is elérte a nigériai polgárháború. Apja, a himlőt is túlélő anglikán pap mindig arra biztatta, hogy nagy célokat tűzzön ki maga elé, és igyekezzen elérni azokat. Matthew tudta, hogy maximalizmusának köszönhetően sokra viheti, de azt sohasem sejtette, hogy Budapestre sodorja az élet. Itt találkozott élete szerelmével.

A híres zeneszerző, Bartók Béla nagyunokahúga, Koós Judit a véres magyarországi forradalom árnyékában nőtt fel. Tank zúzta szét otthonát, miközben családja a pincében húzta meg magát. A legfájdalmasabban talán mégis azt élte meg, hogy nem válthatta valóra álmait – hithű katolikusként a kommunista rendszer ideje alatt nem nyerhetett felvételt egyetlen magyarországi tanárképző karra sem, így nem taníthatott zenét.

Az Ahogy a folyók összefolynak Matthew és Judit valószínűtlen találkozásáról szóló igaz történet, amelyben megtapasztalhatták az emberiség legjobb és legrosszabb oldalát.

Tartalomjegyzék

Előszó

1. fejezet  Matthew

2. fejezet  Judit

3. fejezet  A folyók földje

4. fejezet  Szolfézs

5. fejezet  Célozz és lőj magasra!

6. fejezet  Egy álom halála

7. fejezet  Budapest

8. fejezet  Kémia

9. fejezet  München

10. fejezet  Bartók

11. fejezet  A nagykövetség

12. fejezet  Egypár lélegzetvétel

13. fejezet  Manchester

14. fejezet  Kertváros

15. fejezet  Opumama

16. fejezet  Dupla-Dupla

17. fejezet  Főnök

18. fejezet  Nigerwives

19. fejezet  Kormányzó

20. fejezet  Hangjegyek és kották

21. fejezet  Fehér ló

22. fejezet  Bőrök

23. fejezet  Zászlóvivő

24. fejezet  Három atya

25. fejezet  Kam(a)rák

26. fejezet  Afrikai nyár

27. fejezet  Só és cukor

28. fejezet  Benin

29. fejezet  Hivatás

30. fejezet  Rózsafüzér

Epilógus

A szerzőről

Karolinának és Zsófiának

ELŐSZÓ

A szüleimről szóló könyv megírásának gondolata először 2012-ben merült fel bennem, amikor feleségem, Thelma, első gyermekünkkel volt terhes. A pillanat érzelmei közepette jött a felismerés, hogy a gyermekeim nem fognak olyan emlékeket ápolni a nagyszüleikről, mint én az enyémekről, csak a rokonok által elmesélt történeteken keresztül fogják megismerni őket. Emlékszem, amikor felnőttem, a dédszüleim életéről ugyanígy csak hallottam, és bár tudtam, hol éltek és mivel foglalkoztak, alapvetően felületesen értettem csak meg, kik voltak ők.

Kezdetben azt fontolgattam, hogy memoárt írok, amelyben elmesélem az édesanyámmal és az édesapámmal kapcsolatos élményeimet. Azonban rengeteg olyan információ birtokába kerültem a távoli múltból, amelyek számos gondolatukat, érzésüket, küzdelmüket és álmukat megőrizték. Életük személyes aspektusait nem lehetett volna megfelelően megragadni az én hangomon: az ő hangjukon keresztül kellett megtenni. Édesanyám sokat kommunikált írásban. Több száz kézzel írt levelét őrizték meg a címzettek, elsősorban nagynénéim és nagyanyám, néhányat még az 1950-es évek elejéről, amikor anyám még kislány volt. Apám pedig megszállottan őrizte hivatalos dokumentumait, a szakmai anyagoktól kezdve a nyugtákon át a személyes feljegyzésekig. A könyvespolcain mindig rengeteg teli iratgyűjtő dosszié sorakozott. Ezeket mind átnéztem, hogy megalkossam ennek a könyvnek a történetét, naplókkal, fényképekkel, videókkal, történelmi írásokkal és interjúkkal együtt. Ez utóbbihoz el kellett utaznom Budapestre, Port Harcourtba és a nigériai falvakba, ahol apám élt, ami egyúttal azt is lehetővé tette, hogy elmerüljek a látványban, az illatokban és a hangokban, így hitelesebben ábrázolhassam azokat.

A könyv fejezetei váltakozó nézőpontokból épülnek fel, külön-külön mutatják be mindkét szülő élményeit. Bár a könyv elsősorban Afrikában és Európában játszódik, a szerelem, a háború, a politika, a szegénység, a bevándorlás és a spiritualitás témái bármilyen hátterű olvasó számára relevánsak. Egyre inkább összekapcsolódó világban élünk, amelyben a különböző kulturális tapasztalatok jobb megértése szükséges ahhoz, hogy boldogulni tudjunk. Az elmúlt években egyebek mellett a kultúrák közötti konfliktusok uralták világszerte a híreket. Az erőszak és az emberi szenvedés arcai sokfélék, de általánosan tragikusak. Ezekből a traumákból a szeretet és az együttérzés megdöbbentő történetei bontakoznak ki, megmutatva, hogy a globális konfliktusok paradox módon hogyan képesek kiemelni mindazt, ami az emberiségben közös. Szüleim élete két kontinensen ívelt át, és a huszadik század második felének politikai zűrzavarában való kitartásról szólt. Ezáltal egy kis ablakot nyit kulturálisan összetett világunkra, ami remélhetőleg inspirációt ad az olvasóknak.

Hálás vagyok mindenkinek, aki időt áldozott erre a könyvre. Köszönöm testvéreimnek, nagynénéimnek, nagybátyáimnak és unokatestvéreimnek, szüleim barátainak és ismerőseinek, de másoknak is, akik interjúkat adtak nekem, vagy megosztottak velem az édesanyámmal vagy édesapámmal kapcsolatos anyagokat. Hálás köszönet a bétaolvasóknak, szerkesztőknek és könyvtervezőknek, akik felbecsülhetetlen segítséget nyújtottak a kötet végleges formába öntéséhez. Szeretném megemlíteni azokat is, akik értékes irodalmi művek megírásával járultak hozzá e könyv részletgazdag elbeszélésének kialakításához. Fontos kiemelni Ebiegberi Joe Alagoa történész könyveit, amelyek figyelemre méltó részletességgel mutatják be az idzso kultúrát és történelmet, továbbá Bartók Péter inspiráló könyvét (Apám), amely példaértékűen ábrázolja édesapja és a magyar kultúra viszonyát. Hálás vagyok továbbá húgomnak, Theresának, amiért megosztotta velem gyönyörű és megható művét (The Longest Road Trip / A leghosszabb út), amely a tragédia személyes hatásait mutatja be. Végül köszönöm Thelmának, hogy támogatott a hosszú, megterhelő írási folyamat során, és a lányaimnak, Karolinának és Zsófiának, hogy arra motiváltak, soha ne adjam fel ezt a projektet.

Mamah Dániel Tonye

St. Louis, Missouri, USA

1. FEJEZET
MATTHEW

A puccs előtti napokban az univerzum szélesre tárta karjait Matthew előtt. Bizonyos értelemben az egész országot átölelte, olyan mohó optimizmussal, ahogy a hűs vizet issza az ember a forró nigériai nap alatt. A hatvanas évek elején minden otthonból és piacról sugárzott az ország reménye egy tisztességes kormányzásban, és nem volt annál ígéretesebb pillanat, mint az évtized első októbere. A szeptember ragacsos páráját lerázva az egész ország álomba merült. Ledobta magáról a gyarmatosítás béklyóit és hivatalosan is függetlennek nyilvánította magát a brit uralomtól. Nigéria már nem volt Erzsébet királynő uralma alatt, és a lehetőségek csak úgy kínálkoztak mindenfelől.

De a végtelen lehetőségek érzése elhalványult Matthew saját jövőjével – vagy inkább apjának az ő jövőjével – kapcsolatos álmai mellett. Már születése óta, amikor a család egyetlen fiaként a világra jött, hatalmas nyomás nehezedett rá, hogy sikeres legyen. „Célozz és lőj magasra!” – mondta mindig az apja, és addig ismételgette a mondatot, amíg Matthew már álmában is hallotta. Az őszinte bizalom szavai voltak ezek; néha úgy érezte, mintha szél fújná a rétisas szárnyait, máskor meg úgy, mintha a torkán térdelnének.

Leglelkesebb támogatója, apja ránézett, és egy leendő orvost, mérnököt, egy ragyogó szakembert látott benne. Az apja, aki minden reggel öt órakor felébresztette őket. Az apja, aki mindig magának követelte a hal ízletes fejét. Az apja, aki a jól ismert bo wa teke kiáltással hívta őket imára. Az apja, aki szelíd dalokat énekelt, hogy elűzze a gonoszt: Oru otu, paki mienyem, oro ifie faa nto – dünnyögte, hangja reszelős bariton volt, félénk tónusú, de erős, céltudatos. „Dzsudzsuk, csak csináljátok, hamarosan lejár az időtök!”

Apja, aki felszentelt anglikán pap volt, egyszerre volt büszke keresztény, ugyanakkor szentimentális ősei eltűnőben lévő vallásával kapcsolatban. Matthew az evangéliumokkal Woyengi, az idzso teremtő és legfőbb istenség történetei mellett kezdett ismerkedni. A jóindulatú „Nagy Anya”, Woyengi megvédte a védteleneket és megbüntette a gonoszokat. Villámcsapásként hullott a földre, és a föld bőséges iszapjából babákat készített. Életet lehelt beléjük, és megadta nekik a választás lehetőségét a nem, a foglalkozás vagy az áldás (például termékenység, tehetség vagy pénz) kérdésében. A választásuktól függően egyeseket nyugodt patakban küldött le a földre, másokat pedig áradatban.

Miközben Port Harcourt Nsukka nevű utcáján haladt, Matthew úgy képzelte el a várost, mint egy áradatot, az ő kis faluját pedig mint egy nyugodt patakot. Csodálkozott a város modernségén: a betonozott utakon – amilyet csak nagyon ritkán látott – és a városban szép sorban elhaladó autókon, amelyek fényezésén megcsillant a nap.

Soha nem látott még ennyi embert cipőben! Emelegóban mezítláb jártak az iskolába, a lábuk már az első lépéseknél megkeményedett a durva talajtól. De még gyakoribb volt, hogy a közösség tagjai kenuban utaztak a folyón.

Itt az emberek mintha a város utcái fölött lebegtek volna, olyan nyüzsgésben, amilyet ő még soha nem tapasztalt. Az utcai árusok kiabáltak, ahogy elhaladt mellettük, és a hangjuk megijesztette őt, bár úgy tűnt, az embereknek körülötte fel sem tűnt. És ellentétben gyermekkorának sárfalú viskóival, a Port Harcourt-i házak csempepadlóval büszkélkedtek, amely csúszott és fénylett a lakók lába alatt.

Mielőtt a városba érkezett volna, sárfalú házukat meglehetősen előkelőnek tartotta – a családnak volt szalonja és verandája, és a nádtetős konyha a házhoz volt csatolva, ellentétben sok szomszédjukéval. Emlékezett rá, ahogy végigsimított kezével az apja fűből készült matracán és a vas ágykereten. Akkoriban úgy vélte, ez maga a luxus – egy kézzelfogható cél, amelyet remélte, hogy ő is elérhet, ha egyszer apa lesz. Persze tudomása volt gazdag emberekről. A gazdag emberek városokban éltek, a siker csak úgy ömlött rájuk. De ők messze voltak, elvontnak tűntek, mintha egy másik univerzumban éltek volna. Nem is arról volt szó, hogy a városi életmód elérhetetlen lett volna – bár a legtöbb falusi számára az volt –, hanem arról, hogy az annyira különbözött az ő életétől, hogy a kettő szinte összehasonlíthatatlannak tűnt. Mint egy másik nyelv, amelyet nem volt képes lefordítani a sajátjára. Emelegóban nem voltak gazdagok és szegények, csak falubéliek, és csak a legvadabb fantáziájukban léteztek olyanok, akiknek a lába soha nem érintette a koszos földet.

Most azok a lábak az övéi voltak. Begörbítette lábujjait a folyamatos ütődés miatt, ahogy azok hozzácsapódtak a cipője elejéhez. Minden egyes mozdulat bosszantó csikorgással ismétlődött, miközben a legnagyobb távolságot tette meg valaha is cipőben. Zúgott a füle, miközben a lába a cipőjében csattogott, a cipője az utcán, az utca a városon belül, a városa pedig az álmaiban.

De ez nem álom volt. Ez volt most az otthona. Port Harcourt zsongott és hemzsegett az emberektől. Madarak csiripeltek és gyíkok zizegtek, akárcsak otthon, de itt a társadalom nyüzsgése elfedte apró mozdulataikat. A következő fontos eseményre sietve a városlakók közül senki sem figyelt a madarakra vagy a gyíkokra. Valahol egy szélhámos és egy szívesen látott vendég között érezte magát. Miközben a járókelők közül senki sem fordított rá nagy figyelmet, ő úgy érezte, mintha a város saját szemei szegeződnének a tarkójára. Magasra emelte a fejét sovány teste fölé, és nem volt hajlandó meghunyászkodni, még akkor sem, amikor tégla-, kő- és cseréptömbök ijesztő sora mellett haladt el.

Mire észbe kapott, már a ház előtt állt – a saját háza előtt. A gyomra felfordult az izgalomtól és a várakozástól – és ha őszinte akart lenni, akkor egy csipetnyi aggodalomtól –, vett egy mély lélegzetet, hogy megnyugtassa az idegeit, és végigsimított kezével a rövidre nyírt haján. Azzal nyugtatta magát, hogy otthonosnak képzelte el a házat. Egy kis ház ennyi embernek – tényleg csak a tégla homlokzat volt más. Az előtte álló ajtó mégis ijesztőnek tűnt, amikor felemelte az öklét, hogy kopogtasson.

– Nua! – egy nő vágta ki az ajtót, mielőtt a fiú ujjai hozzáértek volna a durva fához. A nő szerény fejkendőt viselt, és még a karcsú alakját díszítő merész mintánál is ragyogóbb széles mosolyt villantott.

– Yaa, okoido – dadogta Matthew válaszul, félig guggoló helyzetben tartva magát, ami az idzsóknál a tisztelet jele az idősebbek felé.

– Seiree! – „Állj fel!”

– Á, Okpoma! – visszhangzott egy férfihang a háttérben, Matthew-t az idzso nevén szólítva. – Tubara?

– Ebinimi – válaszolta Matthew. „Jól vagyok.”

Tudeigha asszony átkarolta Matthew-t, akár egy párna az idegen, új világgal szemben. Matthew-hoz hasonlóan Tudeigháék is idzsók voltak, ezért szívesen fogadtak más idzsókat az otthonukban. Különösen igaz volt ez azokra, akik a családjuktól távol éltek.

Távol.

A szónak különös hangzása volt. Mindig is úgy képzelte, hogy emelt fővel vág neki a világnak, bármilyen kalandot is tartogatott számára Isten. Ahogy az várható volt, idegesség áradt szét a testében, arcát is forrósággal öntve el. De nem számított honvágyra, a vágyakozásra, hogy egyszerre legyen itt és ott, a városban és a falujában. A múlt és a jövő találkozásának kellemetlen csikorgása megijesztette, és nagyot nyelt, hogy eltüntesse a torkában lévő gombócot.

Valami mást is érzett, ami furcsább volt a honvágynál. Kereste az elméjében, mi lehet ez az érzés. Nem éppen elszántság, de semmiképpen sem nyugalom. Megkönnyebbülést érzett.

Évekig tartó ígérgetések után most itt volt, hogy megfeleljen apja elvárásainak. Hogy büszkévé tegye őt. Nehéz volt megnyugodnia annak súlya alatt, hogy sikeresnek kell lennie. És most itt volt – készen arra, hogy megkezdje a középiskolát –, útja tiszta és kikövezett, utazásra alkalmas a lábát szorító cipő talpa alatt. Az apja büszke lett volna rá.

De az apja nem volt itt. És a város épületei, a függőleges, sima falak és éles sarkok között nem volt semmi más sem, ami a gyermekkorára emlékeztette volna. Valamiért erről a misztikus, megmagyarázhatatlan helyről egy csillogó kocka jutott eszébe, amellyel egyszer találkozott. Éppen földimogyorót árult, amikor egy barátja meggyőzte, hogy tartson szünetet, és játsszon vele a közös udvaron. Ahogy játszani kezdtek, Matthew lába alól hirtelen kicsúszott a talaj, és a térdére érkezett. Talán a saját hibája volt, gondolta, amiért szórakozott ahelyett, hogy a család ellátására koncentráljon. A térde rettenetesen fájt, de ez semmi sem volt a sérült egójához képest. Elfojtotta a könnyeket, amelyek minden egyes fájdalmas lépésnél azzal fenyegettek, hogy elerednek, és összeszedte magát, de közben a játék e fájdalmas emléke úgy nyomasztotta, mint egy szikla a gyomrában.

– Jól vagy, kölyök?

Megfordult, és egy férfit látott közeledni, akinek a bőre olyan fényes volt, mint a nap, a haja pedig nem hasonlított senkiéhez, akit ismert. Matthew lassú volt, a térde lüktetett, így a férfi hamarosan utolérte, és felvette vele a lépést.

Matthew gyorsan bólintott, jelezve hogy jól van, de a férfi nem tágított, és elhívta a fiút egy közeli hajóra. Miközben sétáltak, a férfi a sérült térde felől érdeklődött. A fiú őszintén válaszolt, az arca elvörösödött, de úgy tűnt, a férfi nem gondol semmit az egészről. Helyette ízes brit akcentussal elmagyarázta, hogy a közeli olajmezőn dolgozik. Nem vett ugyan földimogyorót, de helyette valami varázslatos dolgot kínált: egy fényes, áttetsző kockát, amelyet a kezében tartott pohárból halászott ki. Kézbe véve kellemetlenül hideg volt, és a kockából mintha valami nedves szivárgott volna az ujjbegyére. Minél tovább tartotta a kezében, annál nedvesebb lett.

A férfi kuncogott. A fiú nem tudta, mire való a kocka – sem azt, hogy a csodálkozása miért váltott ki nevetést a férfiből –, így hát lehajtotta a fejét.

A férfi biztatta: – Tartsd a térdedhez!

Azt tette, amit mondott neki, és úgy tűnt, ez enyhíti a szúró fájdalmat. Vagy talán csak beképzelte magának. Azt viszont biztosan tudta, hogy ez a nedves kocka a legcsodálatosabb dolog, amit valaha látott. Meg kellett mutatnia az anyjának. Amikor a fiú kért egy új kockát – az első ugyanis addig zsugorodott, amíg folyékony cseppekként el nem tűnt a földön –, a férfi ismét felnevetett. De Matthew csak megvonta a vállát, és mohón zsebre vágta az újabb, nedves kis kockát. A térdfájdalmáról megfeledkezve hazarohant, hogy megmutassa az anyjának, csakhogy mire hazaért, a kocka már nem volt meg, a zsebe viszont nedves volt.

– Wonasi aba rilo! – szidta le az anyja ogbia nyelven, figyelmen kívül hagyva a fiú magyarázatát. „Hazudsz!”

Nem nagyon tudott tiltakozni, ő maga sem hitte volna el.

Most, évekkel később, Port Harcourtban valami arra a titokzatos, csillogó kockára emlékeztette. Kézzelfogható volt, de mulandó, mintha a szépsége bármikor elillanhatna az ember ujjai közül. Tapintható energiájával, fényes autóival és ígéreteivel – nagyon sok ígéretével – a város szinte hazugságnak tűnt. Akkor sem hitte volna el, ha valaki részletesen leírta volna neki. A saját szemével látta a jövőt, amelyet az apja elképzelt számára. Eddig sosem fogta fel igazán. Egészen mostanáig.

A város fantasztikuma eltörpült az új otthon, az új iskola és az új élet iránti várakozása mellett. Valahogy olyan érzést keltett benne, mintha egyszerre lenne felnőtt és nagyon-nagyon kicsi. Csipetnyi bűntudattal még egy éjszakára vágyott a családi otthonban, Emelegóban, még egy esti imára az apjával, még egy vigasztaló szóra az anyjától. De mint a legtöbb tinédzser, ő is zsigerei mélyére temette a honvágyát, és figyelmét Tudeigháék gyönyörű otthonára összpontosította.

Matthew hamarosan „mamának” és „papának” szólította Tudeigháékat, és úgy illeszkedett be az otthonukba, amely zsúfolásig tele volt a többi idzso fiatallal, akiknek otthont adtak, mintha mindig is ott élt volna. Öröm volt segíteni nekik a ház gondozásában, olyan volt, mint egy próba a saját jövőbeli otthonához. Amikor a házaspár otthonát körülvevő bokrok megritkultak, önként jelentkezett, hogy egy machetével kiigazítsa őket. Volt valami nagyon kielégítő a ház külsejének rendbetételében, különösen akkor, amikor rendszeres feladatához, a fűvágáshoz párosult. A hosszúkás, hajlított, négyszögletes penge addig suhogott a sűrű fűben, amíg az tökéletes rendezettséget nem mutatott, amit imádott.

A vágószerszám suhogása a másik kedvenc házimunkájára, a padlósöprésre emlékeztette. A seprűvel végzett egyenletes mozdulatokat megnyugtatónak találta. A jutazsinórral összefogott, hosszú sörték lágy, ritmikus suhogással súrolták a padlót. De ez csak egyike volt azoknak a hangoknak, amelyeket a városhoz társított.

Az otthoni nyüzsgésen és a forgalmas utcákon túl úgy tűnt, Port Harcourt lelkéből zene sugárzik. Matthew korábban alig hallott highlife zenét, de hirtelen mindenütt az szólt. Kedvenc dalai egy dobfelszerelés ritmikus brr-csuk-csuk-tika-csuk dallamával kezdődtek. Ezt követte egy kis cintányér, majd a kürtök gazdag harmóniája. Ahogy a trombiták felbőgtek, abban a pimasz hangzásban, amelyről azonnal felismerhető a dzsessz, a ritmusszekció felvette a hagyományos afrikai dobminták ütemét. Az egész alatt fémes hangú gitárriffek szóltak, a gazdag, rezgő rétegek beszivárogtak a hallgatók csontjaiba, és táncba hívták őket.

Ez a lendületes kíséret követte őt a Niger Grammar School gimnáziumba. A magas pálmafák hosszú sorával szegélyezett campustól elállt a lélegzete. A mindössze néhány éves, tantermeknek és kollégiumoknak egyaránt otthont adó épületek elfoglalták a széles campust. De feltűnő mivoltuk háttérbe szorult az iskola alapító igazgatójáé mögött. Nicholas Frank-Opigo törzsfőnök maga volt a „magasra célozni és magasra lőni” definíciója; egy idzso férfi, akinek magabiztos tekintete ragyogó elméről és a közösségben betöltött tekintélyről árulkodott. A diákok – Matthew-t is beleértve – nem mertek csalódást okozni neki, nehogy elmaradjanak az iskola közel tökéletes mutatójától az érettségi vizsga sikeres teljesítésében.

Matthew kitűnő tanuló volt, és nem csak a tanulmányai terén vágyott a sikerre. Valami a neveltetésében az akkori idők optimizmusával vegyülve erős versenyszellemet ébresztett benne. Gyakran játszott Monopolyt a barátaival – mindannyian fehér ingben és világosbarna rövidnadrágban –, de aztán áttért a sakkra, a játékra, amely életre szóló szerelmévé vált. A sakkra jellemző elegáns politika – amely a földekért és az ott élő emberekért vívott gyarmati csatákat utánozta – jól illeszkedett az aktuális események iránti rajongásához.

A miniszterelnök bukása előtti években Matthew szorosan követte a nigériai híreket. Az ország már két éve átalakulóban volt, amikor ő megérkezett abba a lenyűgöző városba. A következő évben új elnököt választottak. Balewa miniszterelnök még mindig nagy hatalommal rendelkezett a kormányban, de az ország most már köztársaság volt. Azikiwe elnök – Zik, ahogyan hívatta magát – igbo volt, akárcsak a forradalmárok, akik végül eltávolították hivatalából, de mire elnök lett, már az egész országot bejárta. Zik, aki folyékonyan beszélt jorubául, valamint igbo és hausza nyelven, az Amerikai Egyesült Államokba utazott tanulni, és az egység lelkesítő üzenetét hozta a nigériai kormánynak. Képzett újságíró volt, és alapítója Matthew kedvenc újságjának, a West African Pilotnak. Miután egy általa írt cikk miatt felbujtás vádjával bíróság elé állították, Zik fellebbezett, és szabadlábra helyezték, az új helyzetet pedig arra használta fel, hogy a társadalmi változásért harcoljon, amelyre az országnak szüksége volt. Olyan ember volt, aki a büntetés ellenére is kiállt az elvei mellett, egy független gondolkodó, aki elhatározta, hogy jobbá teszi a nemzetét. Matthew felismerte benne a sajátjához hasonló, mély igazságérzetet.

Inspiráló volt, de a fiatal Matthew számára a politikai törekvések a legjobb esetben is megvalósíthatatlanok voltak. Helyettük a vegyészmérnöki pályát tűzte ki célul. A diploma alkalmassá tette volna arra, hogy a Shellnél helyezkedjen el, amely egy volt a kevés nigériai cég közül, amely jó fizetést ígért. Megtudta, hogy a Shellnél végzett munka olyan juttatásokat is lehetővé tesz, mint a lakhatás, az utazás és a cégen belüli előléptetés. Talán egy kicsit elfogult volt. Elvégre a titokzatos kocka gazdája a Shellnél dolgozott, és a vele kapcsolatos élmény a siker és az olaj közötti összefüggést véste be az elméjébe. Nagyszerű üzletág volt, és a nagyszerű üzlet nagyszerű életet jelentett. Az olajból téglaházat lehet venni. Fém ágykeretet is lehet venni. Finom ételeket lehet vásárolni és lenyűgöző helyekre lehet utazni belőle. Ez, ellentétben a politikai ambíciókkal, jó lehetőség volt arra, hogy magasba emelkedjen – hogy azzá a fiúvá váljon, akiről az apja álmodott.

És akkor, 1966 elején egy nap Matthew bekapcsolta a rádiót. „Balewát megölték! A miniszterelnök meghalt!” – kiáltotta a bemondó, és a hangját az érzelmek áradata torzította el. „Államcsíny történt!” A nigériaiak még mindig ragaszkodtak a hatvanas évek elejének optimizmusához, de az évek során, amióta Matthew Port Harcourtba érkezett, a dolgok fokozatosan rosszabbra fordultak. Forradalmi erőszak sújtotta az ország városait. Az emberek féltek kimenni az utcára. De annak ellenére, hogy a hétköznapi emberek mennyire óvatosak voltak, mindenki azt feltételezte, hogy a miniszterelnök biztonságban van. Aztán Balewát meggyilkolták. Ziket megbuktatták.

Alig néhány nappal korábban a West African Pilot egy ünnepi cikket közölt. Lagos adott otthont a Nemzetközösségi Konferenciának, amely a Nemzetközösség vezetőinek első olyan találkozója volt, amelyet az Egyesült Királyságon kívül rendeztek. Rodéziában lázadás tört ki a kisebbségi uralom ellen, és a kormányzók lenyűgöző létszámú csoportja gyűlt össze, hogy erőszakmentes megoldást találjanak a felkelésre. Az újságban látható életlen kép rejtve hagyta a mély ráncokat, amelyek zárójelként keretezték Balewa száját. Kifejező arca mégis átragyogott a raszterpöttyökön. Balewa magas, fehér színű kufisapkája felnagyította termetét, és pár centivel magasabbnak tűnt a brit gyarmattartók csapatánál. Tökéletlen vezető volt, mégis a vállán hordozta Nigéria reményét. Most, alig két nappal a konferencia után, meghalt.

Holttestét egy földút mellett találták meg, fél évtized optimizmusa egy kidobott hulla émelyítő kupacává zsugorodott össze. Balewa halála csak az első volt a sok közül. A puccsot végrehajtó forradalmárok több észak- és nyugat-nigériai várost is megtámadtak, lehetőséget teremtve a hadsereg parancsnokának, hogy hatalomra kerüljön. Az igbó déltől – akárcsak a forradalmárok – Johnson Aguiyi-Ironsi tábornok vette át a hatalmat a születő demokrácia felett.

Alig hat évvel azután, hogy kikiáltotta függetlenségét Nagy-Britanniától, Nigéria katonaállam lett. Balewa halála sokak szemében megfosztotta az országot az optimizmusától. De nem Matthew-éban. Számára ez az új politikai világ küldetést jelentett.

2. FEJEZET
JUDIT

Puhakalapos férfiak és cloche-t viselő nők nyüzsögtek a Bocskai úton, munkába vagy társasági összejövetelekre tartva. Az utcát szürke macskakövek borították és járdára nyúló fák szegélyezték, miközben az elmúlt években megnövekedett az autó- és buszforgalom is. A gyalogosok között időnként egy-egy kerékpár száguldott át.

Egy lovas kocsi haladt az utcán, a kocsis fejét kihajtva kiáltotta: „Jeges!” Ahogy továbbhajtott, megismételte: „Jeges! Jeges!”

A szekér megállt, miközben asszonyok és gyerekek indultak el kifelé vödrökkel a kezükben, hogy összegyűjtsék a fagyott blokkokat. A jeges felemelte a csákányát, és egyenlő tömbökre hasította a jeget, hogy az egyes családok hazavihessék a jégszekrényükbe az élelmiszertároláshoz.

Ha valaki aznap a járdán sétálva felnézett volna, akkor egy kislányt pillantott volna meg, aki a Zsombolyai utca sarkán lévő második emeleti lakásból nézett az utcára. Az épület takaros volt, szögletes formájú, kivéve az épület sarkán lévő íves erkélyeket, amelyek egymás felett helyezkedtek el, egyik emelet a másikon. Az erkély hívogató hely lett volna az utca megfigyelésére, de az anyja azt kérte, hogy Judit maradjon bent, és csak az ablakon keresztül nézzen ki.

A város mindig olyan forgalmas volt. Judit izgalmasnak találta, hogy az emberek mindig mozogni látszottak. Akár a nyári hőség verődött vissza a járdákról, akár csúszós jégréteg borította az utcákat, az embereknek mindig volt valami dolguk. Néha ez az energiát felemelőnek és izgalmasnak érezte – reménytelinek. Máskor meg azon tűnődött, vajon valami sötétebb rejtőzik-e a mélyén.

Nem sokkal a háború után a szovjetek elkezdték kiterjeszteni hatalmukat a környező országokra, és 1949-re hivatalosan is ellenőrzésük alá vonták Magyarországot. A kialakult helyzet miatt sok gyermek sovány és alultáplált volt, a felnőttek pedig arra kényszerültek, hogy vasat és acélt gyártsanak orosz fogyasztásra. Az olyan gyerekek számára, mint Judit, a kommunizmus leginkább a szabályokat jelentette. Órákat, amelyeket el kellett végezni – orosz nyelv és marxista filozófia –, valamint olyan dolgokat, amelyeket nem volt szabad kimondani vagy megtenni.

A tizenkét éves Juditnak nem voltak emlékei másmilyen Magyarországról. Álmaiban azonban a régi – a szovjetek előtti – ország terült el előtte. Anyja történeteinek és Judit saját fantáziadús álmodozásának keveréke volt ez a világ, a múltról alkotott fantázia – a család egykori jólétének eltorzított visszhangja. Ebben az álomvilágban otthonából vízesésekkel tarkított zöld és arany színekben pompázó hegyekre nyílt kilátás. A termés olyannak ígérkezett, hogy jóllaknak majd, és talán még a piacon is keresnek annyit, hogy vehetnek egy új, ropogós, fehér vászonruhát. Ebben az álomvilágban az anyja marhahússal töltött meg káposztaleveleket. Csirkecombot főzött gazdag paprikás-tejfölös szaftban. Finoman tette le a bárányhúsos és spárgás tálakat a sima, friss terítőre. Kutyák, lovak és csirkék voltak mindenütt a hatalmas birtokon, és a nap egy idilli patak fölött nyugodott le, mintha leeresztené vakító arcát, hogy csendben hallgassa a víz halk csobogását és a békák ritmikus brekegését.

A család megosztotta egymással e történeteket, a vágyakozástól felfújt emlékeket, miközben ők maguk egyre soványabbak és fáradtabbak lettek. Judit tudta, hogy az ország akkoriban sem volt tökéletes – legalábbis nem úgy, ahogyan ő elképzelte. De legalább volt igazság. Ez az új világ, amelyben soha semmi nem volt elég, amelyben a politikai viszálykodás és a szovjet befolyás állandó súlya keveredett valahogy a valószínűtlen bizakodással a változásban – ez volt az élet, amelyet ismert.

Öt gyermek közül a legfiatalabbként Juditot gyakran kényeztették. Miután a városba költöztek – még azelőtt, hogy az orosz uralom legsúlyosabb következményei az országra zúdultak volna –, sokszor elhalmozták apró ajándékokkal. A testvérei évekkel korábban egy játék állatkertet készítettek neki: aprólékos munkával, fűrésszel vágtak ki állatformákat fából. Élénk színű festékkel díszítették őket, és olyan állatseregletté állították össze őket, hogy a kislány szeme ragyogott az örömtől.

Az ezt követő évben még születésnapi partit is rendeztek neki, ami a kommunizmusban egyre ritkább esemény volt. Az édesanyja habos kakaót és kalácsot készített. Bár a fonott édes kalács – amely pazar csemegének számított a hatalmas infláció és az általános gazdasági válság közepette – nem volt valódi születésnapi torta, a gyerekeket ez nem zavarta. Mohón falták a nagy, foszlós falatokat, a végén tisztára nyalva cukros ujjaikat. Ezek az apró figyelmességek Juditnak, a hóbortos, álmodozásra hajlamos gyereknek nagyon tetszettek.

Az anyja gyakran szidta szeszélyességét, inkább félelemből talán, mint csalódottságból, különösen a lovas incidens után. Amikor még egészen kicsi volt, a család meglátogatta apja egyik barátját, Judit pedig felfedezőútra indult. A férfi lovai elég öregek és szelídek voltak, és biztosította róla Judit édesanyját, hogy a kislány biztonságban lesz. Lenyűgözve járta körbe az egyik lovat. Kedvenc babáját a kezében lógatva minden szögből megcsodálta az állat sima, barna szőrét és fekete farkát. Beszélgetett a lóval, ügyelve közben arra, hogy – az utasításnak megfelelően – ne nyúljon hozzá.

Azt viszont senki sem mondta neki, hogy ne lépjen a ló háta mögé. Ahogy vidáman végigszaladt az állat mögött, örömében felsikított, ami arra késztette a lovat, hogy rúgjon egyet. Hátsó patája Judit arcát érte, a rúgást csak a becses játékbaba fogta fel. A kislány vérben ázó arccal, sikoltozva feküdt a földön, amíg az apja fel nem kapta, és el nem vágtatott vele a házig, az összetört babát a legelőn hagyva.

A sérülés viszonylag enyhe volt, az orvos összevarrta a jobb szemöldöke feletti háromcentis sebet. Ha csak egy centiméterrel magasabb lett volna a kislány – viccelődött –, elveszíthette volna a jobb szemét.

Az emlék megmaradt Juditban – amelyet a többiek visszaemlékezései éppúgy formáltak, mint a sajátjai – de nem olyan mértékben, mint amennyire a szüleit kísértette. Az apja magát hibáztatta a balesetért. Tapasztalt gazdaként nem volt ismeretlen előtte az állattartás; egyszerűen eszébe sem jutott, hogy a kislány be fog futni a ló mögé. Az emlék felerősítette anyja óvatosságát, így vigyázó szemmel figyelte legfiatalabb gyermekét. Valójában az anyja minden bizonnyal akkor is babusgatta volna, ha nem történik meg ez az eset a lóval.

Juditra mindig is kislányként tekintett a családja kerek arca, nagy barna szemei és sűrű szőke haja miatt, amely még csak most kezdett sötétedni. De mint minden gyerek, ő is utálta, ha csecsemőként kezelték. Tisztában volt vele, ki ő: egy lány, akit mélyen foglalkoztat a tisztesség, aki küzd az elnyomottakért és kiáll az igazság mellett. Bármennyire is szétszórt volt, megingathatatlan erkölcsi iránytűvel rendelkezett, és inkább az esélytelenebb mellett állt ki, még akkor is, ha ez a döntése népszerűtlennek bizonyult.

Állhatatossága kellemetlenül ütközött az ország növekvő instabilitásával. Ahogy a magyarok a kommunizmus láncai ellen küzdöttek, az emberi jogok kiszámíthatatlanná váltak. Az orosz uralom a szemük láttára tette tönkre a magyar gazdaságot, mégis azt várták tőlük, hogy hűséget fogadjanak ennek a korrupt, kizsákmányoló kormánynak. Hamarosan forradalmárok jelentek meg ott, ahol egykor egyszerű emberek álltak. A család budai lakása alatt nyüzsgött a forgalom, az utca energiája a lakásuk ablakáig ért el. Ez az energia egy pillanat alatt megváltozott, amikor 1956 októberének végén kitört a forradalom.

Ahol korábban a budapestiek a Bocskai úton baktattak, és lépteik olyanok voltak, mint egy szovjet gépezet fogaskerekeinek ketyegése, most az utca optimizmustól zsongott. A magyarok hosszúkás szalagcsokrokat tűztek a sapkájukra és a kabátjukra. A magyar zászló színeit – piros-fehér-zöld – tükröző színes kavalkádból, a kokárdákból ordított a nemzeti büszkeség. A tiltott nemzeti érzelem, miután majdnem összeroppant a szovjet csizmák súlya alatt, hirtelen mindent elárasztott.

A város egész jellege megváltozott egyik napról a másikra. Az Éljen a magyar szabadság refrénjei zengtek, dallamos felhívásként a szabad magyar szellem örökös megőrzésére. Judit gyakran hallott lelkes skandálást az utcáról, a rádióban pedig a bemondók hűséget esküdtek a hazának, és időnként lejátszották a nemzeti himnuszt. A levegőben lévő hangulat mámorító volt. Aztán bejött a lakásukba.

Judit nem lepődött meg, amikor sógora, Hajtman Béla szenvedélyesen beszélt a forradalomról. Bori férje szókimondó, mégis sztoikus fiatalember volt, akit úgy tűnt, teljesen átformált a város energiája, és lángoló szónoklatokkal hívta tetemre a család bármely tagját, aki akár csak megkérdőjelezte a felkelés értelmét. Judit titkon kíváncsisággal hallgatta. A forradalom egész eszméje tiltottnak – sőt, veszélyesnek – tűnt, de Hajtman csábítóan beszélt róla, olyan buzgalommal, amilyet csak a népmesékben hallott addig.

A nővére viszont inkább aggódott. Bori kétségbeesetten próbálta megóvni Hajtmant, és elhatározta, hogy elfojtja férje forradalmi szellemét. Amikor veszekedtek, hangjukat elhalkították a szüleitől kölcsönkapott szűkös szobában. Judit igyekezett nem hallgatózni, de a pillanat drámája beindította a fantáziáját. Mint legfiatalabbat, gyakran figyelmen kívül hagyták a lakásban, felnőtt testvérei és szülei a saját dolgaikkal foglalatoskodtak, így láthatatlanságát arra használta, hogy csendben élvezze a pillanat izgalmát. Vágyott arra, hogy idősebb testvérei meghívják a világukba, hogy átélhesse azt az életet, amelyet ő csillogónak és romantikusnak képzelt el. Ehelyett azt az utasítást kapta, hogy maradjon csendben, nehogy felébressze csecsemő unokahúgát.

Minden bizonnyal ez történt azon a napon is, amikor Bori és Hajtman otthagyta a kis Tonót a bölcsőben – egy rozoga, régi vacakban, amelyet a lakás egyik hátsó szobájában rejtettek el –, és elindultak a színházba. A lakás kicsi volt, de tisztán tartott és gondozott, az ablakokban fehér függönyök, az asztalon friss virágok, amelyeknek éppen szezonjuk volt. A bútorok egy részét élénk színű magyar motívumok díszítették, amelyeket Judit apja festett rájuk.

Óvatosan, könnyedén lépkedve Judit megigazította a masniját – mindig masnit viselt a hajában –, és a konyhába sétált, ahol az anyja hátrafogott hajjal állt a tűzhely fölött és a család sovány vacsoráját kevergette. A lakás csendjét hirtelen a légvédelmi sziréna felerősödő zúgása verte fel. Valamikor ösztönösen térdre rogyott volna. Az iskolában sokszor tartottak légiriadó-gyakorlatokat, amikor az íróasztal alá kellett bújniuk, ujjaikat a tarkójukon összekulcsolva, miközben homlokukat a padlóhoz szorították.

De a forradalom óta eltelt napokban a szirénázás egyre gyakoribb lett, így a hatékonysága is csökkent, ahogy a család és másoké is hozzászokott az egykor baljós hanghoz.

Berci felállt székéről az aprócska konyhában, és kíváncsian indult az ablak felé, de anyja a tűzhelynél maradt. Judit csak bámult, szemügyre véve a jelenetet.

– Gyere, Jutka, menjünk!

A lány felugrott apja hirtelen hangjára, annak ellenére, hogy a férfi szelíden a becenevén szólította. Feszes mosollyal veregette meg a vállát, és az épület alagsorába vezető lépcsőház felé irányította. A lány tudta, jobb, ha nem morog. Bár az apja mindig kedves volt – és az akkori viszonyokhoz képest meglehetősen gondoskodó –, nem volt hajlandó egyezkedni kamasz gyerekeivel. Judit baktatott a nővére és az apja után, ahogy lefelé tartottak, tekintetében vágyakozás és mélyen leplezett félelem keveredett, ahogy visszapillantott a bátyjára, aki az ablakban ült, ahonnan a lenti forgalmas utcára nézett.

Ahogy becsukták a lakás ajtaját, és beléptek a csigalépcsőházba, Judit hallani vélte, amint a bátyja olyan páni félelemmel kiabál, amilyet eddig még nem hallott. Megpróbált egy pillanatra megállni a csempézett lépcsőfokon, de a nővére továbbment. Eddig csak egy lépéssel járt Judit előtt, szőke haja minden lépésnél lobogott, de mintha most gyorsabbra vette volna a tempót. Vagy egyszerűen csak sürgetőbbnek érezte, hogy haladjon, ahogy a szomszédok elkezdték elárasztani a szűk lépcsőházat? Kifejezéstelen arcot vett fel, és tette, amit mondtak neki, szorosan követve Potyit, miközben vigyázott, hogy ne lökdösődjön.

Emberek hada vonult be a pincébe, és a csapóajtó kézről kézre járt, ahogy minden újabb lakó belépett. A bőgő szirénákkal keveredve egyre hangosabb lett a csevegés, megnyugtató fehér zajként, amelytől enyhült a Judit gyomrában lévő rossz érzést.

Géppuskatűz hangos, egyenletes ropogása szakította félbe az önfeledt fecsegést, de ez csak a robbanás fülsiketítő zúgásának előjátéka volt.

A pincében hirtelen kitört a káosz. A szomszédok az imént még nyugodtan szivárogtak le a pincébe, de most biztonságért kiabáltak. A beszélgetés hangneme az enyhe aggodalom és a cinizmus barátságos keverékéből olyasmire váltott, ami – legalábbis Judit számára – pániknak hangzott. Szemét az ajtóra szegezve arra várt, hogy megjelenjen az anyja. A bátyja a Zsombolyai utca feletti ablakban ült, amikor utoljára látta, a baba pedig nyugodtan aludt a kiságyában. Forróság és nyomás áradt a mellkasából a torkába. A feje furcsa, fémes rezgéstől csengett.

Csak akkor vette észre, hogy visszatartja a lélegzetét, amikor megérezte nővére kezét a karján. A körülötte zajló nyüzsgést egyszerre érezte túl gyorsnak és túl lassúnak. Minden arcot végigpásztázott, anyja vékony ajkait és ragyogó kék szemét kereste. Belekapaszkodott a nővérébe, miközben a szomszédok sikolyai – amelyek a szűk térben túl hangosak voltak – tompa zúgássá oszlottak el. Az apja felé fordult, és egy áldott pillanatra elfelejtette, hogy a férfi visszament az emeletre. A gyomra felfordult, amikor rájött, hogy ez mit jelent. A nővérével együtt egyszerűen csak ülnie és várnia kellett, abban a hiú reményben, hogy minden rendben lesz.

Lehajtotta a fejét, és halkan elmormolt egy imát. Amikor felnézett, az édesanyja jelent meg a szoba túloldalán. Ruhája gyűrött volt, a hajában törmelék, arcán könnyek futottak végig. De egyben volt. Tonó kisbabát a karjában ringatva vette az irányt a család felé, Berci pedig szorosan követte őt.

Melegen akarta tartani a pörköltet, mondta nekik az anyja, hangjában némi sajnálkozással. Még akkor is, amikor Berci kint felfordulást észlelt, azt feltételezte, hogy téves riasztás. A fia elhúzódott az ablaktól, miután észrevette a szokatlanul megnövekedett forgalmat. Az épületük előtt, az út túloldalán először katonákat látott. Aztán terepjárókat. Aztán tankokat.

Ahogy Berci leírta a jelenetet, Judit minden szaván csüngött. „Jönnek a ruszkik!” – kiáltotta, anyjuk mégsem hitt neki. Nem akarta elhinni, hogy azt az örömöt és reményt, amelyet a forradalom hozott az utcákra, Sztálin dühös csizmái eltiporják.

Amikor a szörnyű hangok megszólaltak – a káoszban még nem tudták biztosan, mit hallanak –, mindannyian a földre vetették magukat. Megvárták, amíg a hangok elhallgatnak, aztán a pincébe menekültek.

Judit nem tudta biztosan, hogy a család meddig maradt az óvóhely gubójában. Elvesztette az időérzékét, miközben várakozott, egyszerre vágyva az otthon kényelmére, és rettegve attól, hogy felmenjen az emeletre. De végül a szomszédok elkezdtek kiszivárogni a pincéből, és a családja követte a példát.

Ami a családra várt, sokkal borzalmasabb volt annál, mint amit valaha el tudtak volna képzelni. A nappali felismerhetetlen volt, üvegszilánkok borították a padlót, repeszek és törmelékek hevertek mindenütt. Még az a kevés ennivalót is, amijük volt – az étel, ami miatt az édesanyjuk itt maradt –, törött üveg és por borította, a homlokzat maradványai, amely egykor a Bocskai útra néző külső falat alkotta.

Később megtudták, hogy a lövéseket egy tankból adták le az út túlsó oldaláról, egy kormányépület mellől. Tüzelés közben a csöve forgott, és széles sávban végiglőtte a társasházakat. A család otthonát egy hatalmas vasbeton oszlop választotta el a tanktól, így a legsúlyosabb károkat elkerülte, amit nehéz volt elhinni, ahogy körülnéztek a lepusztult szobában. De a többi lakáshoz képest az ő otthonuk könnyebben megúszta. Fábiánék szomszédos lakásában egy tizenöt négyzetméteres lyuk tátongott.

Hosszú ideig ott motoszkált Judit agya mélyén a látvány, ahogy édesanyja a tűzhely fölött áll – ugyanúgy, mint akkor, amikor lement a pincébe. Ahogy anyja sírva halászott ki egy üvegszilánkot a szaftos pörköltből, hirtelen idősebbnek, törékenynek tűnt.

A lakás előtti utca bánattól volt hangos. Gyászolók jajveszékelése váltotta fel a lelkes dalokat és énekeket, amelyek hirtelen távoli emléknek tűntek csupán. A zászlókat, amelyek közepéből kivágták a szovjet címert, lehúzták, helyükre ugyanazok a zászlók kerültek, amelyek mindig is ott lobogtak – színük élénk, szövetük új volt. Csak az alattuk sétáló emberek tűntek levertnek. Néhány bátor harcos még kitartott, és az üzletek kirakatára azt írták fel: „Ruszkik haza!” Ennek ellenére a forradalmat egy héten belül halottnak nyilvánították. A kéthetes erőfeszítés arra késztette Oroszországot, hogy még tovább erősítse vasmarka szorítását. Kétezer-ötszáz magyar halálával a szovjetek a saját hétszáz halottjukat nyugodtan vállalták, és több tízezer állítólagos forradalmárt tartóztattak le. Százakat végeztek ki.

Volt valami mélyen nyugtalanító abban, ahogy a forradalom véget ért. Judit gyűlölte a szovjeturalmat, az éhségtől kezdve, amelytől lesoványodott, egészen a kötelező oroszórákig. A visszavágás gondolatától elragadtatva már a politikai rendszer megdöntéséről fantáziált.

Most látta csak, hogy mi volt a forradalom. Halált jelentett. Pusztítást jelentett. Egy szörnyű cselekedet, amely azt remélte, persze hiába, hogy egy másik szörnyű cselekedet helyébe lép, miközben mindkettő elképzelhetetlen, embertelen körülményekhez vezetett.

A család közös erőfeszítésbe kezdett, hogy megmentsék, amit csak tudnak, és mindannyian vizesvödröt, felmosót, kefét és szemetesládát ragadtak. A szülők tartották bennük a lelket, de a mosolyuk valahogy túl szélesnek, az álluk túlságosan felszegettnek tűnt. A lepusztult nappalit lakás többi részétől elválasztották, és nem használták, amíg nem tudtak megfelelően foglalkozni vele. Sok pénzbe került volna, hogy szakszerű javításról gondoskodjanak, így nem engedhették meg maguknak.

Végül a lakás már hasonlítani kezdett a robbanás előtti állapotára, de az ország többé már nem, legalábbis nagyon hosszú ideig nem. Kádár János, a Minisztertanács elnöke mélyen hasított állával és vastag, gumiszerű bőrével talán némi reményt keltett. Amnesztiát hirdetett, és visszhangozta a forradalmárok fő követeléseit. De Budapest utcáin még mindig tankok és fegyveresek sorakoztak. Két éven belül az egykori forradalmárt, Nagy Imrét kivégezték, az elveket, amelyekért meghalt, félresöpörték, és helyükbe ismét a szovjetek lassú, gyötrelmes kínzása lépett.

Bármennyire is reménytelennek érezték magukat a magyarok a forradalom előtt, az semmi sem volt ahhoz képest, amit utána éreztek. A lelküket megtörték, vezetőiket meggyilkolták, nem maradt több választásuk. Kétszázezren menekültek el az országból, Budapest pedig még évekig viselte a tankok és lőfegyverek nyomait, a tehetetlenség émelyítő, megfeketedett emlékeiként. Nem maradt más hátra, mint együtt élni a következményekkel.

3. FEJEZET
A FOLYÓK FÖLDJE

A kápolna hosszan és keskenyen nyúlt végig Matthew szeme előtt, iskolatársainak hangja zengett körülötte.

Leaning on the everlasting arms – énekelték, a vidám dallam kiábrándultan csengett a fülében. A metodistákra jellemző bájos és könnyed dallam olyannyira szirupos volt, hogy attól kellett tartani, elromlik tőle az ember foga. Megnézte az óráját.

Jobbra tőle egy diák lelkesen táncolgatott. Ringatózott a ritmusra, közben minden egyes felütésnél hozzáért Matthew könyökéhez. Tett egy apró lépést balra, és megvakarta viszkető vállát.

Leaning, leaning…

A hosszú fapadok közé préselődve a gyerekkora jutott eszébe, és visszaemlékezett apja emelegói templomára. Az volt a legszebb épület a kisvárosban. Azóta már az apját egy másik városba, egy másik plébániára helyezték.

Safe and secure from all alarms – énekelte a mellette álló fiatalember. Matthew felsóhajtott. Nem tudta megérteni az iskolai előírást, amely miatt ilyen gyakran kell kápolnába járnia csak azért, hogy itt álljon, és ezeket a buta dalokat énekelje. A zene elvonta őt más dolgoktól, amelyekkel szívesen foglalkozott volna: olvasás, pihenés, esetleg tanulás a kémiadolgozatra – finoman szólva felesleges figyelemelterelés volt, kevésbé finoman pedig időpocsékolás.

Leaning, leaning…

Újra megnézte az óráját. Gyorsan körbenézett, és elővette az aznapi West African Pilotot a bőrtáskájából. Megint körbepillantott, majd kinyitotta, és az előtte lévő pad mögé tartotta. Amennyire meg tudta állapítani, senki sem látta.

A Pilot részletesen beszámolt az országban történő eseményekről. Alig néhány nappal korábban Yakubu Gowon tábornok, Nigéria elnöke az ország négy régióját tizenkét független államra bontotta szét, köztük a remény ragyogó sugarát, Rivers államot is.

Rivers State – A Folyók Állama.

A szavak ígéretnek hangzottak. A britek, majd az új katonai kormány által is elhanyagolt idzsók – saját népe – a korábbi rendszerben kevés politikai képviselettel rendelkeztek. Olajban gazdag földjük szegény és fejletlen maradt annak ellenére is, hogy mások hasznot húztak a természeti erőforrásaiból.

Matthew azt remélte, hogy az új rendszer más lesz, már a gondolattól izgalom futott rajta végig. Először az édesanyjára gondolt. Az agyába égett a kép, ahogy az anyja beszáll a kenujába és elevez. Ő és idősebb nővére, Comfort, akkor még kisgyerekként nézték, ahogy integetve távolodik, majd eltűnik a reggeli ködben.

Egyszer megkérte, hadd menjen vele.

– Nem – felelte az anyja. – Haza kell mennem gazdálkodni. De majd visszajövök.

Integetett, és engedelmesen Comfort mellett maradt.

Comfort napközben vigyázott rá, ételt készített, felsöpörte a padlót, elmosta a fazekat és tűzifát gyűjtött. Anyjukhoz hasonlóan ő is kora reggeltől késő estig dolgozott, egyiküknek sem volt sok ideje pihenni.

Az emberi potenciál értelmetlen elpazarlása volt ez, a szegénységből fakadó gyötrő munkaelvárások letaglózták családja lelkét, miközben népük földje gazdaggá tette a városiakat. Gyermekként nem értette, de most már igen.

Lenézett a gondosan a kezébe rejtett újságra, és a főcím láttán összeráncolta a homlokát: „Megszületett a Biafra Köztársaság” – ez állt rajta.

– Biafra – ízlelgette hangosan, zavarba jött az ismeretlen szó hallatán.

Hirtelen abbamaradt az éneklés, és csend lett a kápolnában. Egy pillanatig hevesen vert a szíve, ahogy körülnézett, az újságot pedig ledobta maga mellé. De az első csicsergő hangok hallatán rájött, hogy a diákokat elbocsátották. Megkönnyebbülten dugta vissza az újságot a táskájába.

Az istentisztelet alatt végig azt várta, hogy távozhasson. Matekórára kellett mennie, ez volt az egyik kedvence. De az újság az iskolatáskájából szinte kiáltott felé. Biafra. A kápolna ajtaján kilépve félreállt, hogy a földre tegye táskáját és kivegye az újságot.

Megpróbálta értelmezni a történetet. Chukwuemeka Ojukwu ezredes, aki keleti régió kormányzója volt a tizenkét állam átszervezése előtt, kikiáltotta állama függetlenségét. Minden egyes sorral egyre aggasztóbb lett a helyzet.

Erőszak söpört végig Nigérián, miközben Matthew és barátja, Eze fakultációikat végezték a metodistáknál. Miközben ők a matematika és a kémia felvételi-előkészítőre koncentráltak, az ország egyre instabilabbá vált. A Balewa meggyilkolásával végződő puccsot követően feltörtek az igbóellenes érzelmek, és a törzsi ellentétek robbanásig feszültek. Az igbókat, különösen északon, üldözték vagy irtották.

Matthew személy szerint nem aggódott amiatt, hogy célponttá válna. Nagyon sötét bőrével és alacsony termetével nem tűnt különösebben igbónak. A vezetékneve, Mamah, nem utalt egyértelműen törzsi hovatartozásra, így a származását is nehéz volt meghatározni. Emellett a többi diákhoz hasonlóan ő is többnyire a bentlakásos iskolában tartózkodott, ahol az emberek számítottak rá, hogy különböző etnikai csoportokhoz tartozó osztálytársakkal találkoznak.

Bár a törzsi erőszak soha nem fenyegette az életét, mégis érezte a változást az országban. Az emberek összerezzentek a véletlen találkozások során, és elfordították a tekintetüket minden méregető tekintet vagy határozott közeledés elől.

„Honnan származol?” – ordított a gyanakvó arcokról. „Vajon a testvérem vagy?”

Ez tarthatatlan volt, ezzel Matthew is egyetértett, miközben végigolvasta a cikket. De a tizenkét állam rendszere azt ígérte, orvosolni fogja a problémát. Akkor miért pont most? – tűnődött. Miért pont akkor kell szétszakítani, amikor a Rivers állam ígérete – csakúgy, mint a többi államé – lehetőségeket nyitott meg az egész országban?

Matthew bámulta a hírt, miközben elméje egyik magyarázattól a másikig kavargott, próbálva összekötni a pontokat egy olyan kirakós játékban, amelyet nem igazán tudott megfejteni.

– Hé! – szólalt meg mögötte egy hang. Matthew felnézett, és meghökkent, látva, hogy Eze áll ott. – Menjünk – biccentett az osztályterem felé –, kezdődik az óra.

– Jövök – Matthew betuszkolta az újságot a táskájába, és elindult a matekórára, miközben még mindig a hírek jártak a fejében.

Nem volt benne biztos, mit jelent ez az egész, de furcsa és enyhén baljós érzése volt, főleg azzal a megkönnyebbüléssel ellentétben, amelyet Rivers állam bejelentésekor érzett néhány nappal korábban. Mégis megpróbálta megnyugtatni magát. Bármit is jelentsen a Biafra kikiáltása, azt remélte, minden rendben lesz.

Nagyobbat nem is tévedhetett volna.

Az Uzuakoliban töltött rövid idő alatt Nigéria a feje tetejére állt. A puccs eredményeként, amely 1966-ban végzett Balewával, Aguiyi-Ironsi tábornok került az állam élére. Már Aguiyi-Ironsi kormányzásának első hónapjában Isaac Boro, egy Matthew-nál alig idősebb fiatalember, kikiáltotta a Niger-delta függetlenségét, amely magában foglalta Nigéria déli részének összes idzso nyelvű területét. Boro önkénteseket toborzott, és tizenkét napig Matthew a Niger-delta Köztársaságot nevezte otthonának. Ez a tizenkét nap ígéretes volt.

Egy éven belül mind Aguiyi-Ironsi, mind Boro halott volt. Az alig harmincöt éves Yakubu Gowon tábornok vette át a nigériai kormány irányítását. Az ország minden egyes hatalomváltással egyre jobban kibillent a tengelyéből, a vérontás és a reménykedés egymást váltották, és közben irányíthatatlanná vált.

Matthew és iskolatársai akkor költöztek Uzuakoliba, amikor az még a keleti régió része volt. 1967-ben Gowon a régiót államokra osztotta, amelyek mindegyike kisebb befolyással rendelkezett, mint az eredeti régiók. Csökkenő hatalma miatti haragjában Ojukwu ezredes, a régió kormányzója kinyilvánította az általa irányított terület függetlenségét.

Az istentisztelet alatt az újságot olvasva Matthew megtudta hát, hogy legtöbb iskolatársával együtt ő is immár Biafra polgára.

Szinte ugyanilyen gyorsasággal süllyedt Nigéria is polgárháborúba. Fokozatosan, de elborzasztó bizonyossággal az előző évi puccsok eredményeként elszabadult igbók elleni pogromok még kegyetlenebb gyilkosságokhoz vezettek. Ezeket viszont az északiakkal szemben kölcsönösen elkövetett gyilkosságok követték. Az 1966-os igbóellenes pogrom következtében több ezer – talán több tízezer – igbót öltek meg, és egymillió igbó menekült vissza keletre, elsősorban északról. Válaszul északiakat mészároltak le Port Harcourtban és más keleti régiókban.

Matthew szíve fájt a hazája népéért. Ugyanakkor csalódott is volt. Tudta, hogy nem lenne szabad a saját veszteségeire koncentrálnia, különösen amikor azok elhalványulnak azokhoz a szenvedésekhez képest, amelyekről az újságban olvasott. Mégis, amikor arra gondolt, hogy a háború hogyan törte félbe a terveit, dühtől lángolt belül, amit gyorsan szorongás váltott fel. Aprólékos terveit a nemzetével együtt romba döntötték.

Egy ideig úgy tűnt, a Metodista Kollégium rendben van, de aztán a dolgok elkezdtek szétesni. Katonákat kezdett látni, akik gyakorlóruhában, teherautókkal és fegyverekkel járkáltak az utcákon. Nem sokkal később maga az iskola is lejtmenetbe került. Aztán egy nap az órákat törölték. A diákok elszivárogtak, és hazatértek a falvaikba. Mivel Uzuakoli éppen Biafra közepén feküdt, a sorsa meg volt pecsételve.

A barátja, Eze ismert valakit, aki a Hussey College-ba járt, egy másik kiemelt oktatást biztosító intézménybe Warriban. A barátja azt hallotta, hogy ott jobb a helyzet, és földrajzilag is egy kicsit távolabb volt az éles katonai akcióktól.

Kedvező alternatívának tűnt Uzuakolival szemben, ahol a saját szemével látta, hogy növekszik napról napra észrevehetően a katonai jelenlét.

Összeszorult a gyomra az egész helyzettől. Mintha az érzelmeitől nem fért volna a bőrébe, azon kapta magát, hogy nem tud nyugton ülni. Az őt körülvevő feszült bizonytalanság a bőre alá kúszott, és nyugtalanságba taszította. Semmire nem lehetett ráismerni. Sem a kápolnára, sem a campusra, és különösen Nigériára nem. Így mire az iskola közölte a diákokkal, hogy térjenek haza, a legtöbben már egyébként is el akartak menni. Matthew már összepakolta kevés holmiját, hogy elutazhasson az apja falujába. Korábban, mielőtt annyi éve elindult otthonról Port Harcourtba, csak gyalog és kenuval utazott. A város utcái idegennek tűntek első léptei alatt, de megannyi lehetőség áradt belőlük.

Most ismét úgy érezte, lépteit egy olyan test teszi meg, amely nem a sajátja. Ahogy egyik lépést követte a másik az Uzuakoli szélén lévő pályaudvar felé, ahonnan elhagyni készült a várost, a levegő nem ígéretektől illatozott, hanem kényszertől bűzlött.

Hirtelen egy nő sikoltott fel. Aztán lövések hangja dördült.

Elakadt a lélegzete. Fürkészve fordult körbe, miközben a szíve hevesen vert. Semmi. Talán csak egy autó kipufogójából jött a hang. Úgy tűnt, senki sem sérült meg.

Az elmúlt hónapokban sokszor átélte ezt a mintázatot. Amint megnyugodtak az idegei, úgy tűnt, újabb hangot hall. Vagy talán csak azt hitte, hogy hallja. Egy visszafojtott lélegzetvételt. Aztán kiabálást. Nem tudott más megnyugtatóra gondolni, csak arra, hogy hamarosan újra olyan emberek között lesz, akiket ismer – az övéi között. Ez az ösztön hajtotta tovább.

Ahogy keresztülhaladt az utcákon, az útvonalat emberek szegélyezték. Aggodalommal vegyes céltudatossággal haladtak, sokan a fejükön holmikat, a hátukon pedig csecsemőket cipeltek. Néhányan keresztezték az útját, néhányan megelőzték, ahogy hozzá hasonlóan a városba vezető leggyorsabb lehetőség, a pályaudvar felé igyekeztek.

Az elé táruló jelenethez képest az elmúlt hónapban tapasztalt káosz szinte semmiségnek tűnt. A pályaudvar légköre mindig is kissé őrültek házára emlékeztetett, ahogy sofőrök kiabálták a viteldíjakat, az utasok pedig tolakodtak, hogy kifizessék. De a mostani semmihez sem hasonlított, amit korábban látott. Körülötte emberek nyomakodtak egymás mellett, fürgén haladva, miközben a mikrobuszok és az autók vezetői hangosan kiabálták az árakat és az úti célokat a hatalmas zajban.

– Aba! Port Harcourt! – kiabálta egy sárga tunikás férfi.

– Egy hely! – szólalt meg egy hang Matthew mögül, ő pedig ugrott egyet. Megfordult, és egy beesett arcú férfit látott. – Warri! – a férfi Matthew-ra nézett, majd megismételte: – Warri?!

Matthew megrázta a fejét. – Nem – mondta, és előrenyomult, eltávolodva a férfitól egy kisbuszokból álló csoport felé. Ahogy odanézett, az egyik busz éppen elhajtott, egy másik pedig zárta az ajtaját.

Végigpásztázta a parkot. Egy autó dudált, és amikor megfordult, egy szedánt látott lassan előrenyomulni a tömegen keresztül, az emberek pedig elugráltak, ahogy a sofőr túl gyorsan haladt a zsúfolt parkban.