Polcz Alaine 1922-ben született Kolozsváron. Gyermek- és ifjúkorának színhelye, Erdély mindig is fontos maradt számára. 1949-ben fejezte be pszichológiai tanulmányait, ugyanebben az évben férjhez ment Mészöly Miklós íróhoz. Gyermek-ideggondozóban dolgozott, majd gyógyíthatatlan, daganatos beteg gyermekekkel foglalkozott.

Könyveinek nemcsak a témája, de közvetlen, derűs, őszinte, meleg hangvétele és hiteles, bölcs, eleven, életszagú történetmesélése is rabul ejti olvasóit.

A Befejezhetetlen szépen illeszkedik Polcz Alaine időskori, összegző könyveinek sorába, amelyekben visszatekint egész életére, és a halállal néz szembe. Témái közül nyilván ezért sem maradhattak ki azok a mindannyiunkat foglalkoztató nagy kérdések és titkok, mint az élet értelme és a szerelem – írja utószavában Ablonczy Anna.

polcz alaine

befejezhetetlen
könyv a szerelemről

© Polcz Alaine jogörököse, 2009

© Jelenkor Kiadó, Budapest, 2024

Minden jog fenntartva

Szerzőfotó © Nádas Péter

Negyedik kiadás

A borítón látható Polcz Alaine-fényképért köszönet a szekszárdi Wosinsky Mór Múzeumnak.

Felelős kiadó Nagy Boglárka

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Szerkesztette Csordás Gábor

A szöveget gondozta Györke Mária

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót Tillai Tamás sorozattervének felhasználásával készítette

Kállai Dávid

Tördelte Kaposvári Franciska

Elektronikus verzió eKönyv Magyarország Kft.

Készítette Békyné Kiss Adrien

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-518-422-4

„A férfi és a nő közötti kapcsolat a szerelem. Amelyben testi szerelmet is végeznek. Ez már házassághoz is vezethet.”

(Tamás, 10 éves)

„Szerintem a gyerek egy szerelemből születik. Egyik este megtörténik a dolog. Ehhez bátorság kell.”

(Károly, 9 éves)

„Egy férfi meglát egy lányt, és megszólítják egymást. A lány szép, okos, karcsú és házias. A férfi meg csinos, jól öltözött, munkára termett. Szívbéli társak lesznek. Mindig egymás mellé fekszenek, mindig egymásba lesznek burkolózva. Olyan meleg van, hogy nincs kedvük hálóruhát venni. Élnek, éldegélnek, és olyan nagy a szerelem, hogy ha a fiú megcsókolja a lányt, az rögtön elpirul.”

(Marcella, 11 éves)

A földi szerelem előképe
az égi (isteni) szerelemnek?

Mi a szerelem?

Szerelem, szerelem, átkozott gyötrelem.

Mért nem virágoztál minden fa tetején?

Minden fa tetején, citrusfa levelén.

Hogy szakasztott vóna minden szegény legény.

Hogy szakasztott vóna minden árva leány.

Mer’ én szakasztottam, el is hervasztottam.

De még szakasztanék, ha jóra találnék.{1}

A népdal szerint átkozott gyötrelem. Miért olyan átkozott gyötrelem? – tűnődöm. Borges versét olvasva valamit találok, valamit megértek:

Ez a szerelem. Vagy elrejtőzöm előle, vagy elszököm.

Akár egy lázálomban, úgy nőnek köröttem a börtön falai. Gyönyörű álarca megváltozott, de mint mindig, most is az egyetlen. Mit érek talizmánjaimmal: a rímes gyakorlattal, a hevenyészett műveltséggel, inaskodásommal a nyelvben, amelyen a zordon Észak énekli meg tengereit és kardjait, a barátság derűjével, a Könyvtár folyosóival, az egyszerű dolgokkal, a szokásaimmal, anyám ma is ifjú szeretetével, halott őseim katonás árnyaival, az időtlen éjszakával, az álom ízeivel?

Időm mértéke már csak ez a veled vagy ez a nélküled.

A korsó már eltörik a kúton, az ember már felriad a madarak énekére, már nem látszanak az ablakon kinézők, de a sötétség sem hozott enyhületet. Tudom jól, ez a szerelem: az aggódás és a megkönnyebbülés, hogy hallom-e vagy nem hallom a hangod, a remény és az emlék, a változékonyság borzalmában élni.

A szerelem ez, mitológiáival és hiábavaló kis varázslataival.

Van egy utcasarok, ahol nem merek befordulni.

Hadseregek, kósza hordák lesnek rám.

(Ez a lakás nem is létezik, hiszen ő sose látta.)

Egy nő neve árulkodik rólam.

Egy nő fájdítja minden porcikámat.{2}

Ez a szerelem a teljes kiszolgáltatottság, ami felettem uralkodik? „Nőnek köröttem a börtön falai.” Ezt érzi az ember? Így kezdődik?

Ez a szerelem az a megfoghatatlan erő, amitől Mária is megijedt?

Tudd meg, nem attól ijedt meg, hogy egy

angyal belépett. Mint mások, ha meg-

villan egy napsugár, vagy éjszakán

hold fénye imbolyog a sötét szobán:

épp úgy nem félt a formától, amit

egy-egy angyal öltött föl: azt se tudta,

milyen fárasztó angyaloknak így

járni. (…)

Nem hogy belépett, de hogy oly közel

hajolt hozzá, s ifjú-arcot visel

az Angyal; hogy a szeme, és amint

ránéz, az ő szeme, úgy forrnak egybe,

mintha meghalna a lét odakint,

s mit milliók látnak, hajszolnak egyre,

bennük volna – s kívülük semmi sincs;

csak néző s nézett, szem s gyönyör a szemben,

egyedül itt, s másutt sehol se: ládd,

ez ijeszt. S megijedtek mind a ketten.

Aztán az angyal elkezdte dalát.{3}

Egy kivételes pillanat. Ég és föld találkozik, ez a szerelem lényege?

A görögök mindent tudtak. Akit Ámor nyila eltalál… – vagyis a szerelem, a szerelem istene célba vesz és eltalál? Kívülről jön? Belülről jön? Megtörténik velem? Vagy én hozom létre? A szerelem vesz célba engem? Vagy én keresem a szerelmet? De mit keresek? Mit hajszolnak milliók egyre? Ezt a pillanatot? Ami aztán gyötrelmet hoz? És miért nem érhető el minden szegény legény számára? Pedig keresik.

Sokszor jut eszembe Mészöly Miklós meséje a keresésről. A Virágok beszélgetése című mesében valami csodát keres a férfi. Mindegyik virág azt hiszi, hogy ő tudja adni, s közben telik-múlik az idő, belebetegszik Kránicz, és keresi-keresi a bogarat, amelyik a teljesség volna, mert hiszen ez Isten tehénkéje, Miasszonyunk, Mária bogara, madara, szimbolikus lény.

A mese kifejezi az elérhetetlent a szerelemben.

A katicabogárnak érdekes az élete. Hosszú fejlődés után, miközben sok levéltetűt fogyaszt el, lesz a hernyóból gyönyörű bogár. A férfi a virágokban, a különböző szerelmekben a teljességet keresi. Keresi, mert folyton megy tovább. Nem gondol arra „Kránicz, aki kékebb, mint a gálic”, hogy amikor gáliccal mindent bepermeteznek, akkor a bogárkát elpusztítja?

Nemrég egy tanulmány került a kezembe a katicabogárról, itt hevert az asztalomon, de csak most olvastam el. Régen szent állatnak tekintették, énekeltek hozzá: „Katicabogárka, szállj el, szállj el, Isten bogárkája…” Angolul ladybird; magyarra fordítva: Miasszonyunk madara.

Nem tudom, hogy valaha is olvasott-e Miklós a katicabogárról. Beszélgettünk róla, keveset. Egyszer, mikor a Balatonban úszkáltunk, sok katicabogarat találtunk a víz tetején, fulladozva. (Vagy én hittem, hogy fulladoznak?) Az ujjamra vettem egyet-kettőt, és kivittem a partra. De ezzel nem sokra mentem. Aztán a hajamba raktam őket, és úgy úsztam ki velük. Miklós figyelmesen nézte, és kacagott. Hogy min kacagott? Nem tudom. Máskor Dalmáciában, reggel mentünk a homokos tengerparton, a víz sok medúzát dobott ki éjjel. Mivel ezek az egyszerű kocsonyás állatok elpusztulnak a napon, kezdtem visszadobálni őket. Miklós rám nézett: – Nem látod, hogy nem tudod megmenteni őket? Tele van a part velük. – Mentünk tovább, ő elöl, én hátul, titokban le-lehajoltam, és bedobtam egyet-egyet a vízbe. Megfordult, és elnevette magát, kicsit gúnyosan, de mégis, mint aki megért valamit.

Visszatérve a katicabogárra: Szűz Máriát gyakran piros köntösben ábrázolták. Az angol katicabogár-mitológiában a hét petty nem a hét főbűnt, hanem a hét fájdalmat jelenti. Miklósnak hét szerelme volt.

Amikor leesik a hó, Kránicz sovány, fáradt, beteg is már, jön a tél, de reménykedik, hogy majd a hóban megtalálja. Azért, „mert akkor nem takarhatják el a levelek”. Miközben a katicabogár ősszel, még a hó előtt, egy levélkupac alá bújna el (különben megfagyna), méghozzá csoportosan – ugyanarra a helyre. Itt van a másik titok.

A legjobb lelőhelyeken nagy tömegben gyűlnek össze évről évre ugyanott. Az állandó búvóhelyek kérdése régóta foglalkoztatja az etológusokat. Ami nem is csoda, hiszen egy-egy állat csak egy telet él meg, tehát akár szájhagyomány útján is átadhatná, hol a búvóhely – ha azt lehetne.

És ha Kránicz fiatalon megtalálta volna a szerelmet? (Volt, amikor én is azt hittem, hogy megtaláltam.) Akkor mit csinál? Kitölti az életét, meghódítja a világot – hogy a szerelmének adja?

Hét esztendeje szeretlek, szerelmem,

fordíts egyet a Göncöl-szekeren,

szólj a világnak, mondd, hogy lehetetlen –

s maradj velem.{4}

Boldogság, ha boldoggá tehetünk valakit. – Adni is jó, nekünk jó – mondta reggel a taxisofőr, mikor vitt a kórházba. – Nem elfogadni jó, hanem adni. Önzés ez? – Akkor mit csináljunk? – Hát adjunk! – nevetett.

Adni jó, nekünk. Mindent a másiknak, amit tudok, amit megszerzek neki. Mindent érette. Csak azt nem tudom, hogy ő mit szeretne. Semmit sem tudok róla – neki élek. Még a nagy szentek is, mindent megtesznek érette, neki élnek – az Istennek –, de hogy ő mit akar, mit érez, mit gondol rólunk, arról sejtelmünk sincsen. Sokat imádkozunk, beszélünk hozzá. De ki hallja, ki hallgatja meg, hogy Ő mit mond? Örül annak, amit teszünk? (Szegény, szegény Isten, be van a hét toronyba zárva, belénk. És onnan nincs szabadulás.)

Mikor kiszállok a kocsiból, valami fekete batyut látok a ház árnyékában a földön, az aszfalton. Elgázolt kutya? Ruhacsomó? Eszméletlen ember? Koldus? Közelebb megyek: egy férfi. Kicsit összetekeredve fekszik. Két alvadt fekete vérfolt a szeme felett. Nem friss sérülés. Lélegzik, mélyen alszik. – Elhagyta a felesége! – szól oda a lépcsőfeljárón álló hajléktalan. Leteszek mellé száz forintot. Aztán tűnődöm: miért nem ötszázat? Mikor kijövök, pár óra múlva, már forrón süt a nap. Ott fekszik. Nézem: lélegzik. A pénz nincs ott. – Itt járt a felesége! – kiált felém a hajléktalan.

Keresem a másik mesét, ami a királyról szól, aki megtalálta a szerelmét. – A Hét torony kedvence házasságunk története – mondta Miklós, amikor átadta. (Vagy egyes házasságok története?) Mert eleinte „hiszi” az ember, hogy megtalálta a szerelmet. Weöres Sándor mondta: – Fiatalkoromban egyik jött a másik után, le is feküdtem velük. – Igazi szerelmek voltak ezek? – kérdeztem. – Azt hittem – felelte mosolyogva.

Kránicz is minden új virágnál azt hiszi, hogy ott fogja megtalálni a katicabogarat. Aztán megy tovább. És ha azt hisszük, hogy megtaláltuk? Nézem, hogyan szereti a szerelmét a király, aki azt hiszi, hogy megtalálta az igazit.

Persze, ez még csak egy a sokféle szerelemből. De kiemel valami lényegest. Ez a mese olyan szerelmek-házasságok története, amikor az ember úgy szeret, hogy a saját szerelmétől nem látja, nem hallja a másikat.

Egyvalamit tehát megértünk az egészből, vagy akár két-három dolgot is a szerelemből, a tudományból, a hitből (majdnem mindig ez történik), de a teljességet? Egyáltalában lehet a teljességet megtalálni, megérteni? Különösen akkor nem, ha magunkat éljük, érezzük – főként a szerelemben.

Az Istennel is így van az ember (egyes emberek), a hívő: mindent a kedvére tesz, és sejtelme sincs, hogy mi az, amit Isten kívánna tőle. Mi az, amit pont tőle kíván? Mi volna, ha igazában tudna vele beszélni? Mármint az ember az Istennel vagy Isten az emberrel, hiszen szól hozzánk, csak nem halljuk meg. Ugyanúgy nem halljuk meg a másikat, a szerelmünket sem. Szól hozzánk, tekintettel, mozdulattal, szóval, cselekedettel, tettekkel. De mindig az van, amit mi képzelünk róla. Hogyan is tudnánk kibújni saját magunkból? És ha szeretjük a másikat, mit szeretünk benne? Miért éppen azt, miért éppen őt? És meddig? Kránicz keresi, keresi az elérhetetlent, aztán megy tovább.

{1} Magyar népdalgyűjtésből.

{2} Jorge Luis Borges: Fenyegető veszély, Somlyó György fordítása.

{3} Rainer Maria Rilke: Angyali üdvözlet, Rónay György fordítása.

{4} Nemes Nagy Ágnes: Félelem.