Szemethy Orsi

A sikoltó

Rémnovellák
– részlet –

A borítót és az illusztrációkat Szemethy Imre készítette

© Szemethy Orsi, 2022
Illusztráció, borító © Szemethy Imre, 2022

Házőrzők

Nagyon nehéz szembenézni azzal, amit tettem, így, hogy sokadjára teszem, azt gondolhatnák, könnyebb, ebben van is valami, de nem könnyebb, inkább úgy mondanám, hogy egyre mélyebbről tekintek felfelé, abba a magasságba, amit már soha nem érhetek el. Nem tudom, van-e ott valaki, létezik-e annyira ártatlan, bűntelen személy, aki ott van. Talán a gyerekek, vagy a teljesen együgyűek, akik soha nem ártottak másoknak.

Különbséget tehetünk a fizikai és a lelki erőszak között, többen úgy gondolják, hogy a kettő egyformán súlyos, hajlok rá, hogy azt mondjam, a fizikai súlyosabb. Engem is bántottak, de ez semmi ahhoz képest, ahogyan én bántok másokat. A szavaimból, remélem, érezhető, hogy nem egyedül vívódom ezekkel a terhekkel, hanem konzultálok olyanokkal, akiknek a bűn a szakterületük. Papok, terapeuták, tanítómesterek, orvosok néha. Azt lehetne hinni, hogy valamelyik segít. Igen, így van, annyi kiegészítéssel, hogy rajtam segít, de az áldozataimon nem tud, hacsak azok is el nem mennek ilyen személyekhez, ezt azonban nem tudhatom.

Miért nem vagyok börtönben vagy zárt intézményben? Mert az áldozataim többsége állat, és mert a bennem lévő furcsa, másik énem megvéd ettől. A szándékról beszélek, nem a tettről. Annyi ember van a földön, aki nem beszél, mégis egyértelműek a szándékai, s még sincs börtönben vagy zárt helyen, némelyikük évek óta ott rohad kevesebbért, mint én, mások pedig az újságok címlapjára kerülnek a rémtetteikkel. Miért foglalkoznának kiemelten velem, aki nem konkrét bűntetteket, csak elméleteket osztok meg velük? Azt gondolom, hanyagok, lusták, fáradtak. Jogos, mennyi ilyet hallhatnak nap mint nap.

Úgy döntöttem, saját magam kezelem magam, ha senki sem figyel úgy rám, ahogy szeretném. Biztos hihetetlenül hangzik, de a végére akarok járni a dolognak, ha bezárnának, erre nem lenne lehetőségem. Más szóval: minden vadállat irtózik a ketrectől.

Közben persze élem az életemet, de valami mindig félresiklik, legtöbbnyire mások miatt – gondoltam ezt addig, amíg valaki fel nem világosított, hogy minden a saját énünkből ered, amit adsz másnak, azt kapod vissza, a kapcsolatok kölcsönösségen alapulnak, mi magunk alakítjuk őket odafigyeléssel stb. Végül inkább úgy döntöttem, jobb lesz egyedül, nem kell másokat is bevonni ebbe.

Nő nélkül persze nagyon nehéz, hiányzik sokszor. A másik énem így-úgy megoldja ugyan ezt a problémát, de abban érzelem nincs, csak ösztön. Az ilyesmiről inkább a terapeutának beszélek, papnak nem, meg akarom tartani a jó viszonyt, mivel a kisváros, ahol élek, pontosan olyan, mint a többi, mindenki mindent tud mindenkiről, a pap pedig hiába járkál faarccal, ha szembejön, mindig az az érzésem, hogy esténként megbeszéli a haverjaival, amit aznap hallott. Kemény lelke lehet az ipsének, mert amúgy kedélyes alak, ahhoz képest, miket tudhat az emberekről. De hát az ilyenek mennek papnak, mellettük áll Krisztus szentsége, ami mindenre gyógyír, erősebb a legerősebb fájdalomcsillapítónál, az alkoholnál, a nyugtatónál. De nem mindenkinél hatásos.

Egy kovácsműhelyben dolgozom, a főnököm klasszikus díszkovács, nem előregyártott elemekből hegeszt össze dolgokat, hanem megmunkálja a vasat. Kerítést, ablakrácsot, kandallóhoz való holmikat készít, kaput, kandelábert, akármit. Olyan embereknek, akik megbecsülik a drága kézműves munkát, és hisznek benne, hogy az ilyesféle ősi mesterségeknek nem kellene eltűnniük a föld színéről. Egyetértek, ne tűnjenek el, nekem kifejezetten tetszik ez a munka, imádom, pedig nehéz. Büszke vagyok rá, hogy itt dolgozom, bár nem lettem milliomos belőle, ahogy a főnököm sem, pedig lehetne. De ez nemcsak azon múlik, hogy szeretjük-e csinálni, hanem hogy mennyire vagyunk jó üzletemberek. Azt nem mondom, hogy semennyire, de nem is ez a lényeg. Ez a mesterség olyan, amilyennek a legtöbbnek lennie kéne, olyan, amilyen az ősidőkben volt, amikor alapvető dolgokat készítettek az emberek, s nemcsak az emberek, hanem olyan lények, amelyek még éltek akkoriban, mostanra viszont eltűntek, mert a civilizáció nem hagyott levegőt nekik. Gondolok itt, mondjuk, a törpékre, melyek a hegyek gyomrában pont azt csinálták, mint mi a műhelyben. Csak épp virágtartók és kapudíszek helyett kardokat, lándzsahegyeket kovácsoltak. Most nem szállunk harcba, így legalábbis ritkán, megtaláltuk a módját, hogy messziről öljünk, és közben ne kelljen egymás szemébe nézni. Hivatalosan ne. De elkalandoztam. Nekem a tűz, a nehéz kalapács, amellyel az izzó fémet ütjük, olyan, mintha életben tartaná a testemet, kiegészítené a létfontosságú szerveimet.

Nem értem az embereket, miként képesek élni, ha nem művelték a földet, nem érintettek fát, állatokat, nem fogtak sziklát és vasat, nem hallották a tűz pattogását, hogyan képesek úgy járni, hogy nem érzik maguk alatt a földet, az igazi talajt?

Minden bizonnyal túlzásokba esem, hiszen a kovácsmunka néha pont annyira unalmas és monoton, ha nap mint nap csinálja az ember, mint egy irodában ülni, furcsa főnökök értelmetlen utasításait végrehajtani egy számítógép segítségével, virtuális leveleket írni, amelyekre sokszor nem jön válasz, s a szavak konkrétan elszállnak a semmibe. Igen, kitalálhatták, ilyen munkát is végeztem, nem sokáig, de megvan hozzá a végzettségem, anyám támogatta, amikor csinosan és tisztán elautóztam a közeli városba, és ott egy gép előtt kuksoltam néhány hónapon keresztül, s online marketing volt a feladatköröm. Abszurd, igaz? Egy díszkovácsnak is igen nagy szüksége van az online marketingre, kár, hogy a főnököm erről hallani sem akar, inkább dolgozik annak a pár tucat embernek, akik évek óta a megrendelői.

Nekik csigalassan, méregdrágán készít nagyszerű dolgokat. Arról nem is beszélve, hogy nem mindent vállal el. Húsz méter szőlőlevélmintás kerítést még igen, de száz méter csavartat már nem, az nagyüzem, semmi kihívás. Igaza van. Ezért vagyok én a segédje.

Egymásra találtunk, hogy így mondjam. Haverok, kollégák vagyunk, meglehetősen szűkszavúak mind a ketten, magányosan élünk, egymás társaságát leszámítva. Megvannak a kis dolgaink, amik miatt a nők vagy nőcskék vagy lányok nem sokáig tartanak ki mellettünk. Nincs kiterjedt baráti társaságunk, jól megvagyunk ketten, munka után csendben megiszunk egy sört, elpakolunk, kitakarítjuk a műhelyt, előkészítjük másnapra, aztán mindenki megy aludni. Van olyan nap, amikor nem dolgozunk, hanem elmegyünk alapanyagokat venni. Ez a legbonyolultabb, a legaprólékosabb része a munkának, a főnököm ugyanis, aki a szerszámok többségét maga készíti, szereti a lehető legtökéletesebb anyagokat beszerezni. Van, hogy hetekig vadászunk valamire, s kénytelenek vagyunk az internet segítségét igénybe venni.

Tavaly óta itt lakom a műhelyben, olcsón kibéreltem a fenti padlásszobát, jobb, mint anyámnál, aki iszonyú sokat beszél, nem érdekli a munkám, ő leragadt az irodába járós korszakomnál, semmi mást nem akar, csak azt, hogy visszamenjek oda, sokat keressek, felszedjek egy lányt, járjak vele egy ideig, aztán feleségül vegyem, gyerekeink legyenek, és egy szép házunk. Nem kell bele kovácsoltvas kerítés, hanem az a fautánzatú műanyag, ami nem kopik, drága, de örök életű, mindenki azt vesz ma, akinek egy kis esze van, divatos színekben kapható: szürke, bézs, sötétzöld, fehér, fekete. Rosszul vagyok az ilyesmitől.

A főnökömnek rengeteg mintakönyve van, képek ezreit néztem végig, vibrálnak az ember szeme előtt, csavarodnak az ívek, hogy aztán tökéletes harmóniában saját magukba térjenek vissza. Nincs is ennél csodálatosabb. Az ősi világ üzen, nekem pedig csak ki kell nyújtanom a kezem, hogy megismerjem, és megpróbáljam megalkotni őket ugyanúgy, ahogyan azt évezredek óta teszik a kovácsok.

Én tehát egy kicsit ódivatú, fura figura lehetnék, van ilyen manapság sok, aki megpróbál visszatérni a régi élethez, amit annak idején éltek az emberek. Sokan szakítanak a civilizációval, növényeket termelnek, állatokat tartanak, megpróbálnak egyszerűen élni a földből, másokat is erre buzdítanak, klubokba tömörülnek, fesztiválokat rendeznek, meg vályogvető workshopot, fazekasműhelyt világzenével, gyógynövényes teákkal, kézműves sörrel, környezetkímélő textilszalvétába csomagolt hajdinapogácsával. Sajnálom őket, de semmi bajom velük, végtére jót akarnak, még ha némelyik elég agresszív is, de csupán annyi a bűnük, hogy érzik a hiányt. A hagyományokat keresik, sikerrel vagy sikertelenül.

Én attól nyugszom meg, ha a lobogó tűzbe nézhetek, és rettenetes erővel sújthatok le a fehéren izzó vasra. Magam is a régi világ szülötte vagyok, ha nem akarok elpusztulni, akkor követnem kell az ösztöneimet. Tisztelem a hagyományokat, de őszintén nem gondolom, hogy a komplett emberiséget vagy a földgolyót megmenthetjük, ha betiltjuk a műanyag palackokat. A palack a mi művünk, mi pedig a Föld gyermekei vagyunk. Saját magunkat kéne betiltani, vagy hagyni, hogy pusztuljon, aminek pusztulnia kell, és a romokon valami új sarjadjon. Talán ez lenne a legmegfelelőbb megoldás.

De elkalandoztam megint, látszik, hogy nem nagyon tudom megosztani a gondolataimat senkivel, a főnökömmel maximum, de vele már ezerszer megtárgyaltuk ezeket töviről hegyire, csak sopánkodunk, aminek meg sok teteje nincs. Őt egyébként sem érdekli más a munkáján kívül, igazi fanatikus, egy fújtató, még ha elektromos is, hetekre lázba hozza, vagy a japán továbbképzés, ahová meghívják tanítani, s ahonnan újabb furfangokkal tér vissza.

Egyik ilyen volt az íjászat. Ősi dolog ez, tudjuk, legalább olyan kifinomult hozzáértést igényel egy íj s egy nyílvessző elkészítése, használata, mint a kovácsmesterség. Még akár nagyobb rátermettséget is, mert íjjal lőni olyan koncentrációt, belső fegyelmet igényel, ami csak keveseknek adatik meg, még akkor is, ha maguk készítették el az íjat és a nyilat a legnagyobb szakértelemmel, a legmegfelelőbb anyagokból.

Mi ezért a hátsó kertben a gyümölcsfák közé felállítottunk egy jókora, szalmából és festett bőrből kialakított kerek céltáblát, hogy azon gyakoroljuk a lövészetet a magunk készítette szerszámokkal. Ez jó móka, egyben kemény sport, kikapcsolódás a fárasztó műhelymunka után.

A nyílvessző íve, súlyelosztása pont olyan, akár egy madártollé. Ha egy ujjal nem tudod megtartani, fabatkát sem ér, ha nincs tökéletesen kialakítva a hegy, szintén nem jó. A mi felszerelésünk pont olyan volt, mint a szamurájok fegyvere, melyet egy felnőtt férfi, még ha olyan jól megtermett és edzett, mint mi vagyunk, éppen elég nehezen tud felajzani, s célozni vele, ha nem ezt gyakorolta sihederkora óta. De persze nekünk a legjobb kellett, az eredeti, nem holmi ócska hamisítvány. Gyöngyözött a homlokunk, remegett a lábunk, a bőr lejött a tenyerünkről, ahogy mélylégzést alkalmazva bűvöltük a céltábla vidám pirosra festett közepét jó negyven méterről, miközben csíptek a legyek, támadtak a darazsak, amik a hullott szilvára gyűltek a kertben.

Gondos munkával elkészített nyilaink csodásan, sisteregve zúgtak a távolba, csak éppen nem a céltáblába, hanem a kert mögötti áthatolhatatlan akácosba, ahol az aljnövényzet sem ritkás, így oda bejutni százszor nagyobb önfegyelmet kíván, mint maga a céllövészet.

Volt, hogy fél óráig kutattunk a nyílvesszők után, amiket napokig készítettünk, nem hagyhattuk, hogy odavesszenek, ezért ágvágóval és metszőollóval voltunk kénytelenek bevágni magunkat a kiserdőbe, ahol a bogáncs, a csalán, a szamárkóró és a szeder együttesen igyekszik megakadályozni az illetéktelen behatolást.

De, ahogy az ősi japán mondás tartja, a kilőtt nyílvessző olyan, mint a kimondott szó. Visszavonhatatlanul indul az útjára, s akár célba talál, akár nem, egy helyen a földbe fúródik, pontosan oda, ahová indulnia kellett.

Esténként van, hogy a főnököm beül a kocsiba, és elmegy. Nem a boltba, mert oda általában én megyek. Nem kérdezem, hová megy, hanem felmegyek a szobámba, és leülök az ablak elé. Innen szoktam nézni a teliholdat, ha nem takarják el a felhők és csillagos az ég. Ez az a hely, ahol a legkönnyebben tudok elszakadni a valóságtól, annak kínos kérdéseitől, érthetetlen dolgaitól, a helytől, ahol élnem kell, és ahol nagyon nehéz nekem. Úgy hívom magamban: a Fátyol Ösvénye. Amikor besüt a hold, út nyílik számomra az éjszakába. Végre megnyugszom, önmagam lehetek. Bízom benne, hogy ezen az ösvényen haladva egyszer békére lelek, s visszatalálok oda, ahol valójában lennem kellene. Mikor fel vagyok zaklatva, egyből ide vágyom. Ahelyett, hogy szembenéznék a kínos kérdésekkel és a földi valósággal, ami azért korántsem olyan szörnyű. A pszichológusom szerint ez a felismerés maga a gyógyulás első lépése. Erre nem mondok inkább semmit.

Hogy egy kicsit jobban értsék, miről beszélek, szeretném elmondani, hol élünk, milyen a világ, amit berendeztünk magunknak.

Egyszer járt itt egy forgatócsoport, hogy lefilmezzék az ősi, eredeti kovácsmesterséget, hisz ritka, eltűnőfélben lévő dolog, érdekelheti a tévénézőket. Kivonult a stáb, világosítók, stábfotós, hangmérnök meg még tucatnyi ember, jókora felhajtást csináltak, a főnök ki is akadt egy kicsit, nem számított ennyi emberre, amikor igent mondott a felkérésre, hogy megörökítsék a szakmáját. Büszke arra, amit csinál, de beszélni nem szeret róla.

A riporter csevegős stílusban adta, ez aztán végképp nem tetszett neki, de akkor már nem volt mit tenni, válaszolni kellett, a mikrofont betették a pólója alá egy kis csipesszel, kínosan feszengett az üllő előtt, mögötte feleslegesen lobogott a tűz, izzadt mindenki, és még egy jókora reflektor is világított az arcunkba, amitől minden volt az egész, csak nem ősi és természetes. A kérdések meglehetősen felszínesen és bután hangzottak, pedig a riporter valamennyire készült a témából, kedélyesen emelgette a különféle fogókat és egyéb tárgyakat, persze lövése sem volt, mik lehetnek, a főnökömnek meg forgott a szeme a szentségtöréstől. Emlékszem néhány kérdésre és a válaszokra is. Például:

„Amikor megvettem a telket és a házat, tetszett az elhelyezkedése. Mivelhogy gyakorlatilag megközelíthetetlen.”

A riporter kacagott, pedig a főnök ezt halálosan komolyan mondta. Neki a munkához háborítatlan magányra van szüksége, segítségre is csak az én személyemben, mert nem zavarom a megközelíthetetlenségében.

„Nincsenek szomszédok, ez nagyon jó. Aki van, az erdőn túl, juhokat tart. Ez pont megfelelő nekünk. Egy autószerelő műhely például elviselhetetlen volna, vagy valami népes, bőbeszédű család, akiknek a szomszédoláson kívül mintha semmi dolga nem lenne.”

És sok más hasonlót is mondott, de nem hagyták benne a riportban.

Volt aztán a gyakorlati bemutatón túl még további társalgás a kovácskodás spirituális tartalmáról. Na, erre a riporter akárhogy fel lehetett készülve, akkor is beléfagyott a szó, mert olyan válaszokat kapott, amire szerintem nem számított, és sűrűn pillantgatott a kameraman felé, aki a vállát vonogatta, a hangmérnök meg a fején a fülessel a gyártásvezetőre tekingetett és a fejét csóválta.

A főnök ilyeneket mondott:

„A gyűlölet démonaival nehezebb leszámolni, mint a más kultúrákból jövő emberek rémisztő szokásaival és azzal a tudattal, hogy a vérrel, verejtékkel megtartott földünkre pályáznak. Mert ugye, ez a világ rendje. Ha nem tudunk nemet mondani a gyűlöletre, mi jogon akarjuk megtartani a földünket?

Hát, engem többek között erre tanít a kovácsmesterség. Ami az én kezem közül kikerül, az a hagyomány maga. Mi ez, ha nem a hazaszeretet? Megtanítom egy szomáliainak is nagyon szívesen, és akkor testvérek leszünk örökre.”

„Az emberek, még ha egy modern civilizációnak mondott dologban is élünk, meglehetősen vérszomjasak. Meglátásom szerint azért, mert sok bennük a kisebbrendűségi érzés, és kevés fizikai munkát végeznek. Nézze, én a tűzzel dolgozom, ami alapvető elem, ez megformál engem is, akárcsak a vasat. Lenyugtat, megtanít használni az erőmet. Valami ilyesmit mindenkinek találnia kéne, aki nem tudja kordában tartani az indulatait.”

Meg ilyeneket. Amikor az íjakról kérdezték, egészen bedurvult.

„Amikor Japánban jártam, elkezdtem foglalkozni az íjászat filozófiájával. Amikor célba lövök, a táblára, mondjuk, s esetleg találok, az olyan, mintha magát a célt is megtalálnám. Mert eltalálni valamit, az egy dolog. De meglelni, az egy másik. Érti, ugye?”

A riporter ekkor már kezdte magát nagyon rosszul érezni, de hát tévés, fel van készülve a leghülyébb riportalanyokra is, és mivel a főnök egyébként szépen elmondott minden technikai dolgot a kovácsmesterség ilyen-olyan trükkjeiről, ezért nem idegesítette fel magát, hanem tűrt.

„Az egész életemet a kettősség, az útkeresés jellemzi…”

Mondta a főnök elmélázva, s mondta volna tovább is, ha nem köszönték volna meg neki a riportot, amit később megnéztünk, tizenkét perc lett az egész, az összes lírai fejtegetését kivágták belőle, volt benne sok vágókép, amint ütjük a vasat, és a kertünknek csak a szebb részeit mutatták, a bozótot nem, meg egy macskát, aki hunyorogva ült a virágok között, hozzáteszem, nem a mi macskánk volt. Végül az egész japános, nyilazós beszédét kihagyták belőle. Legtöbbet a riporter beszélt, mert ő mondta el az elején és a végén is, hogy milyen nagyszerű dolog, amit csinálunk, milyen remek a műhely, mi pedig derék mesteremberek vagyunk, akikből több kéne, hogy jobb hely legyen a világ. Biztos bosszúból beszélt olyan sokat, amiért végig kellett hallgatnia a főnököm elméleteit.

Én, mondjuk, cseppet sem csodálkoztam ezen, de a főnök igen. Végül legyintett, és közölte, hogy legközelebb, ha ilyen van, beszéljek inkább én, nyilván sokkal értelmesebben el tudom mondani azt, hogy mi a lényege a mesterségünknek, azon túl, hogy szép dolgok kerülnek ki a kezünk alól.

A házunk kívül esik a városon, fent van a dombon, túl a nyaralókon, szőlőskerteken, az erdő szélén áll, nagy ház, felét kiteszi a műhely. Az első szobákból kilátás nyílik a városra, de inkább a mögötte húzódó földekre, messze, a horizonton pedig újabb dombok tűnnek fel. Az északi oldalon az erdő emelkedik mögöttünk, miénk az utolsó lakott telek, a kert végében az akácossal. Talán száz éve épült, kisebb villa igazából, amit a főnök az összeomlás előtti utolsó pillanatban vásárolt meg, s újított fel igazán szép, igényes módon. A kertjében megőrizte az öreg gyümölcsfákat, támfalakat épített, ami szokás errefelé, a hagyományos szőlőhegyi stílusban. Csinos és tekintélyes épület volt hát, amikor elkezdtem idejárni dolgozni. Hogy miért dőlt ki a kerítés, s miért gazos a kert, miért szakadnak le nemsokára a spaletták az ablakokról, s miért veri fel a gaz a kocsifelhajtót?

Talán azért, mert a főnök úgy döntött, nem a külső, hanem a belső dolgok a fontosak.

Mégsem lehet valami nagy béke a szívében, ha hagyja így lepusztulni a házat és a telket. Inkább nyughatatlanság van benne és százszor izzóbb tűz, mint a kemencében, olyan, ami önmagának ég, nem azért, hogy vasat munkáljanak meg benne, s nem szilárdul meg a gondolat, miként az alapanyag, amivel dolgozunk, ha vízbe mártjuk. Küzdenek az elemek, felcsap és sistereg a gőz, de a végeredmény egy szilárd váz, amit nehéz elpusztítani, s ami olyan kemény, mint a kőszikla.

Nem így a lélekben izzó tűz s a lávaként kavargó érzelmek. Azok nem képeznek szilárd vázat, harmonikus, művészi íveket, hanem csupán formátlan roncsokat, amelyek átszúrják a bőrünket. Tudom, hogy milyen lehet neki, mert én is átélem nap mint nap, de mivel fiatal vagyok, még küzdök ellene, az én csatám még nem dőlt el, azt hiszem. Azzal, hogy itt élek, talán már beismertem, hogy nem tehetek semmit, nem változtathatok a sorsomon, de él bennem a remény.

Éjszakánként, amikor alszik a ház és a kert, kinyitom a padlásszobám ablakát, leülök a padlóra, a vastag rongyszőnyegre törökülésben, arcomat a holdfénybe tartom, lehunyom a szemem, és egyenletesen lélegezve szívom be a nyári éjszaka mámorító illatát, ki és be, míg rá nem tudok lépni a Fátyol Ösvényére.

Ez az ösvény legtöbbször furfangosan kanyarog, alig tudom követni, elbotlok az ágak között, arcomra tapad a pókháló, a hajamba belekapnak a felriasztott denevérek, a lábamat szétkarmolja a szeder, én pedig csak rohanok, egyre gyorsabban veszem a levegőt, s egy idő után lihegni kezdek, mint egy kutya, hallom, ahogyan a körmeim csikorognak a kavicson, aztán pedig már nem törődöm semmivel, mert a harmattól nedves bundám megvéd a tüskéktől, a talpaim alatt puha, ruganyos a föld, kanyarog előttem az erdei ösvény, és végre azt érzem, hogy csökken az izzás, nyugodt, de mohón dobogó szívvel csörtetek előre a bozótban. Hallok és látok, sokkal élesebben, mint nappal.

Többnyire a juhoknál kötök ki. Egyszerre mozdulnak a sötétben, rémülten, mert nincsenek annyian, hogy nyáj legyen belőlük, egymáshoz préselődve igyekeznek a kerítés tövébe nyomulni, és szembefordulnak velem. Csak játszom, persze, de azért nem lenne ellenemre, ha egyszer be tudnék jutni valahogy, még akkor is, ha tudom, mekkora galiba lenne ebből. Morgok, de csak halkan, szinte befelé, hogy meg ne halljanak, mert akkor azonnal kijönnének a házból, és ha pechem van, egyszerűen lelőnek, vagy agyonütnek a kapával. A juhok gazdája erős, határozott ember, nem nagyon sajnálgatna vagy hívná az állatmentőket vagy a vadászt, hanem elintézne saját maga. De nem hall és nem lát.

Én viszont látom a juhait, módszeresen kergetem körbe őket a karámjukban, amit villanypásztor véd, ha nagyon akarnám, talán át tudnám ásni magam alatta, de nem ez a lényeg, hanem az, hogy érzem a szagukat, az erős rémület szagát, hallom a szívdobbanásaikat, a holdfény megcsillan a félelemtől merev szemgolyóikon, látom, ahogy kitágult orrlyukkal robognak körbe egymáshoz préselődve. Ha az egyiket sikerül leszakítanom a többiről, az beszorul a sarokba, nem mer kitörni, hanem engem néz megbabonázva, azt hiszi, mindjárt elérem. A kerítésen át látom, ahogy a tekintetében egyre mélyül a feketeség, de a reflexei még dolgoznak, az izmai várják a következő utasítást, merre ugorjon el. Ha bírja a szíve, és a lábát sem töri egy nyaktörő manőver során, nem szalad neki a kerítés tartóoszlopainak, akkor megússza. Ha túl közel kerül hozzám menekülés közben, mert nem képes tovább egy helyben állni, akkor van, hogy belé tudok marni. És akkor már megérte a Fátyol Ösvényére lépnem, mert a vér íze hirtelen lehűti a bensőmben lobogó tüzet, bársonyos tenyér érinti meg a tarkómat. Megnyugszom, a hátamra hengeredem, és nyüszítek a boldogságtól a mámoros, hűvös nyári éjszakában.

Reggel, amikor összegömbölyödve, meztelenül felébredek a rongyszőnyegen, sokszor száraz, alvadt vér borít. Na, akkor elillan a boldogság meg a mámor, a legsötétebb kétségbeesés, a legmardosóbb lelkiismeret-furdalás foglalja el a helyét. Szó szerint fülem-farkam behúzva kullogok a fürdőszobába, hogy lemossam magam, még szerencse, hogy az emeleten is van mosdó, így nem kell lemennem. Majdnem azt mondtam, hogy az emberek közé, de maximum a főnököm lehet odalent, ha nem ugrott le a városba valamiért.

Biztos vagyok benne, hogy nem szólna meg, ha így látna, de akkor sem merek mutatkozni előtte. Megengedő sok tekintetben, mint azt a tévériporternek kifejtette, de sosem lehet tudni, mennyire az, így inkább odafent tisztálkodom. A tükörbe nézni a legnehezebb. Az arcom mocskos, földes, véres, karmolásokkal teli, a tüskék, ágak miatt. A karom, a lábam szintén, de ritkán szenvedek komolyabb sérülést, nem bocsátkozom harcba olyan teremtményekkel, amelyek megsebesíthetnek. Egyszer beleakadtam egy régi drótkerítésbe, de éjjel alig érzem a fájdalmat, reggel annál inkább. Van, hogy csipesszel szedem ki a tüskéket a talpamból, a lábamból, és volt, hogy nem láttam a fél szememre, annyira bedagadt.

Nem kéne belekötnöd senkibe. Neked főleg nem. Mindegyiknél erősebb vagy, ez így nem fair.

Ennyit mond a főnök, szemérmesen vagy unottan, annyira nem érdekli, mit csinálok éjszaka, nem érdekli semmi más, csak a munka. Amíg azt a megfelelő színvonalon elvégzem, miatta akár sárkányokkal, démonokkal is harcolhatok. Valószínűleg mérges lenne, de legalábbis bosszús, ha megöletném magam véletlenül, esetleg bezárnának, vagy ilyesmi. Mert én jó vagyok ebben a munkában, korán reggel már a műhelyben ügyködöm, bármi történt velem éjszaka. Ilyen embert nehéz találni. Issza a kávéját, elfordul tőlem. Legszívesebben én is elfordulnék magamtól.

De a tükör ott van előttem. Ha letakarom, akkor sem jobb, mert látnom kell magam, ha másért nem, hogy eltüntessem az éjszaka nyomait. Olykor attól félek, nem lelném magam, meg kell bizonyosodnom róla, hogy ott vagyok, én vagyok az, aki visszapillant onnan, a fájdalmasan távoli másik oldalról.

A szemem véreres, a szappanhab lassan tünteti el a mocskot, a hajamat megmosom, a szakállamat nem engedem megnőni, félcentis borostát hagyok, az elfedi a kisebb karcolásokat. Ilyenkor majdnem sírok, mert arra gondolok, amit a pszichológus mond. Csak ő még sosem járt a Fátyol Ösvényén, fogalma sincs, milyen ott lenni.

Délután elsétálok a közeli lovardába, ahol kecskét és birkát tart a tulaj, szerencsére masszív vadrács mögött, ahová semmiféle ragadozó nem tudja beásni magát, eddig legalábbis nem volt példa rá. Megnézek egy lovasedzést, elbeszélgetek a lovasokkal, a tulajjal, aki mindig szívesen magyaráz. Néha készítünk szerszámokat neki a patkoláshoz, amit maga végez, igazán ügyesen.

A kecskéi közt van egy nagyobb jószág, tekintélyes szarvakkal, bátran odajön hozzám, almát, lucernát adok neki a rácson át, percekig figyelem. Helga. Szarvas nőstény kecske. A szeme, mint a régi metszeteken, ördögien szép. Szemgolyó, benne egy csík a pupillája. Figyeljük egymást. Arra gondolok, mindketten a pokol szülöttei lehetnénk, ha nem ebben a korban élnénk. Így csak egy ember vagyunk, és egy kecske. Szomorúan, lelkiismeret-furdalással telve nézem őt, ahogy a finom kis szájával mohón veszi el a kezemből az almaszeleteket. Ha nem lenne ez a rács, egész másként lenne minden, éjjel visszajönnék ide, hogy rávessem magam, igyak a véréből, pusztán az ölés kedvéért. De nem tűnik kétségbeesettnek, csak egy állat, nem aggódik. Én annál inkább. Azért imádkozom, hogy sose maradjon nyitva az ajtó, ne halljam a mekegését, ne akarjak idejönni soha, ha lemegy a nap.

Körülöttem több helyen vannak haszonállatok, és én minden erőmmel végzem a jógalégzéseket, a meditációt, koncentrálok, tanítom az agyamat, hogy amit nappal beleprogramozok, azt éjjel ne felejtse el, amikor, úgymond, én magam már nem vagyok jelen. És, Istennek vagy a gondviselésnek hála, eddig sikerült. A közelben még nem tettem kárt semmiben és senkiben.

Tiszta ruhát veszek, fehér pólót, világos farmernadrágot, bőrbakancsot. Szappanszagom van, a körmeim alól viszont nehéz eltüntetni a beleragadt földet, az erdei talajt. Még talán jól is esik, hogy ott marad, életteli emlék az éjszakából.

Alkonyatkor, mikor már sötétedik, de a hold nem süt, hallom a környékről a kutyák ugatását. Sokszor nyugtalanok, csaholnak megállás nélkül, attól függően hallom erősebben vagy gyengébben, hogy milyen a széljárás. Van, hogy a városszéli telkek összes kutyája megbolondul, s vonyítanak, biztosan róka jár a kertek alatt, talán sakál vagy vaddisznó. Én ilyenkor a műhelyt takarítom, önkéntelenül fülelek kifelé, megvacsorázunk, hunyorgok a türelmetlenségtől. Ha kegyes a sors, akkor felhők takarják el az eget, én pedig ruhástul dőlök el az ágyon, bezárom az ablakot, süket, vak álomba merülök anélkül, hogy egyetlen pillanatra is felébrednék. Pihen a testem, és csak álmodom, olyan színesen, mintha végre élnék, vagy a Fátyol Ösvényét járnám. De ez nem valóság, néha mégis édesebb. Ilyenkor újraélem az éjszakai kalandjaimat, a futást, az erőt, a szabadságot.

Ezek a dolgok segítenek aztán abban, hogy nappal a legpontosabban és legszebben készítsem el a munkát, amit rám bíztak. Az éjszakai élmények ereje átvándorol az izzó vasdarabokba, amiket, ha vízbe mártok, a sistergő gőzben a saját vágyaim válnak semmivé, de a végeredmény ott marad: fekete és kemény, cirádás rács, nyílhegy, kapudísz, gyertyatartó.

Látom, hogy a főnök elismeréssel nézi a kezem munkáját, folytatjuk tovább, amit elkezdtünk. Néha az az érzésem, tudja, hogy mit csinálok, de nem érdekli. Ilyen ember a főnök. Augusztusban szokás szerint meghívást kap, ezúttal Északra, ahol elő fog adni a kovácsmesterség technikai oldaláról.

Mivel a főnök semmi különösebb munkát, elintéznivalót nem hagyott rám, ezért megcsináltam a takarítást, a leltárt, hogy mire visszajön, minden készen várja a következő megrendeléshez, és bementem a pszichológushoz a városba. Volt mit mesélnem neki, mivel majd fél éve nem voltam nála, ami miatt először végig kellett hallgatnom egy kulturált, de szigorú litániát arról, hogy a terápia csak akkor ér valamit, ha rendszeres. Azt nem mondta, hogy ha nem tartom be az időpontokat, akkor keressek mást, de láttam, hogy ezt gondolja. Vajon mi a rosszabb? Ha nem fizetek neki, vagy ha elveszít egy olyan pácienst, akiről nem tudhatja, okoz-e nagyobb bajt, ha szabadon mászkál a világban.

Kulturáltan viselkedem, és beszélek, soha nem vesztem el a fejem, igyekszem érthetően fogalmazni, kihasználva az egy órát, ami a rendelkezésemre áll. Kis termetű, fekete hajú nő, fiatal, figyel, mint egy ölyv, tényleg semmi nem kerüli el a figyelmét. Általában fekete ruhákban van, sminket nem használ, szerintem érti a dolgát. Minden alkalommal meglep, hogy mer egy ilyen törékeny, jelentéktelen külsejű nő egyedül maradni egy szobában vadidegenekkel, akik a lehető legbizarrabb dolgokat mesélik el neki. Bízhat a módszereiben, és ezek működnek is, érzem, hogy nem hiábavaló az itt eltöltött idő.

Aznap, amikor ismét ott ültem vele szemben, igyekeztem könnyed lenni, nehogy azt gondolja, hogy sokat romlott a helyzet, amióta nem voltam nála. Beszámoltam neki a forgatásról, arról, hogy anyámmal nem beszélek, viszont sokat dolgozom, érintkezem emberekkel, lemegyek a boltba, átmegyek a lovardába, tárgyalok a megrendelőkkel. Beszéltem neki az álmaimról, melyekben az éjjeli erdőt járom, és vadak után kajtatok. Kizárólag álmokról, nem arról, hogy reggel órákig mosom le magamról a vért és a sarat. Furcsa, ugye, hogy ilyen könnyedén beszélek ezekről, de ha úgy élnének, mint én, hozzá lennének szokva a váratlan helyzetekhez, ezt elhihetik. A pszichológusom szintén. Szeme sem rebben, amikor az „álmaimat” mesélem neki.

Van egy képe rólam a fejében, egy aktája a számítógépén, mint minden betegéről. Nagyon szeretnék tőle valamiféle diagnózist kapni, néha viccesen utalok is erre, de ő kitér. Ahogy azok elől a kérdések elől is rutinosan kibújik, amik vele vagy a munkájával kapcsolatosak. A társadalomról is szoktam beszélni, ami körülvesz minket, de ezeket nem hallgatja túl lelkesen, ezért abbahagyom, azokat a helyzeteket mondom el inkább, amelyekben kényelmetlenül érzem magam. Ezekből van bőven, úgyhogy elégedett lehet.

A gyerekkoromról szinte mindent tud már. Hogyan éltem végig egy rendezett, anyagiakban nem szűkölködő gyermekkort anyámmal, aki építész. Apa nélkül is tökéletes kontrollban, biztonságban, jó iskolákban. Aztán a munkahelyem és a váltás.

A mai ülés kulcsszava a magány volt, amikor letelt az órám, friss lendülettel léptem ki az utcára. Megkönnyebbültem, hogy nem kell hazarohannom, hiszen a nyári szabadságom vette a kezdetét. Persze csinálhatnék bármit magamtól is, gyakorolhatnám a bonyolultabb motívumok elkészítését vagy a célba lövést, de úgy döntöttem, miközben a távolsági buszra vártam, hogy komolyan veszem a szót: magány. És teszek azért, hogy enyhítsem.

Hazatérve még mindig tartott a lendület, ragyogó, nem túl meleg délután lett, gyér forgalommal a buszpályaudvarnál, megebédeltem, és nekivágtam a határnak, hogy sétáljak egyet. Meg kell törni a rutint. Ha visszamegyek a műhelybe, onnan már nem mozdulok ki, az biztos, s oda a lelkesedés.

De hol kezdjem magányom megszüntetését? A határban egyetlen árva lelket sem láttam, de már a tér, a napraforgótáblák és a zöld füves ösvény is jókedvre derített, messze volt az éjszaka, szinte elképzelni sem tudtam, hogy eljön az alkony, s nekem vissza kell fordulnom.

Kimentem a mezőre, ahol a földek mentén hosszú, nyílt tér húzódik.

Itt láttam meg. Először csak apró pont volt a távolban. Pontosabban két pont, melyek sosem távolodtak túl messze egymástól. Ahogy közelebb értem, éles füttyszó hallatszott, a kisebb figura sebesen szaladt a nagyobbhoz, és leült a lábainál.

Egy kutya, aki az első hívásra engedelmesen visszafutott a gazdájához. Tetszett is, meg nem is. Meglepett. Mikor elmentem mellettük, mindketten végignéztek, a nő kedvesen mosolygott, a kutya pedig póráz nélkül ült mellette mereven, mint egy szobor.

Odabiccentettem neki, mintha mennék tovább kirándulni a réten, ahogy valóban semmi különösebb célom nem volt, csak hogy, mondjuk, eljussak a rét túlvégén lévő fasorig, aztán körben vissza.

Amikor továbbmentem, hallottam, hogy a nő megdicséri a kutyát: jó kislány.

Visszanéztem, és megálltam. Mindketten elégedettnek tűntek, én pedig kipréseltem magamból egy mondatot.

Milyen engedelmes.

A nő félrebillentette a fejét, mintha ízlelgetné magában a lehetséges válaszokat.

Azért hívtam vissza, mert van, aki tart tőle.

Kis ideig hallgattunk, egymást méregettük, de nem volt kínos a csend. Lezárhattam volna például azzal, hogy megköszönöm, amiért visszahívta, hozzátéve, hogy én bizonyosan nem tartok tőle. Esetleg megemlíthetném, hogy jó ötlet volt visszahívni, mert tekintélyes méretű állat, s ha nincs a gazdája mellett, netán rátámad egy idegenre. Vagy mondhatnám, hogy öröm lehet egy ilyen remekül idomított kutyával sétálni, nem kell attól tartani, hogy valami bajt csinál. Milyen fajta? És nyilván nemcsak egy kutyaiskolának köszönheti, hogy ilyen szépen engedelmeskedik, hanem láthatóan kötődik a gazdájához.

Mielőtt azonban mindezeket megemlíthettem volna, a nő megelőzött, és kijelentette, hogy ha nem bánom, továbbjönnének velem.

Kicsit meglepődtem, de nem tiltakoztam. Semmi erőltetett nem volt benne, a kutya újra előrement, amerre én tartottam eredetileg. Már nem emlékszem, hogy a nő miket válaszolt, pedig feltettem az összes lehetséges kérdésemet, amíg elsétáltunk a fasorig. Lassan mentünk, a kutya élvezte, hogy a patak mentén beleugrálhatott az iszapos szittyóba, csupa sár lett.

Lenyűgözött engem ez a nő. Kétségtelenül tudott az állatok nyelvén, mert figyeltem a kutyát, akárhogy kajtatott a nádasban, fél szeme mindig a gazdáján volt, egyfajta láthatatlan póráz kötötte össze őket.

A kutya vékony volt, deres bundájú, hegyes fülű, hosszú lábú jószág, majdnem olyan magas, mint egy német juhász, de nem olyan zömök és izmos. Elképesztően gyorsan futott, szinte repült a föld fölött, olyannyira, hogy a szívem gyorsabban kezdett dobogni, magával ragadott a látvány. A nő engem nézett, beszélgetett velem, gondolom, unatkozott, mert az eljutott valahogy a tudatomig, hogy sokszor sétál erre, hogy lemozgassa a kutyát. Így mondta, fontos lemozgatni.

A nő szeme olyan világos volt, mint a kutyáé, s igaz lehet a mondás, hogy minden kutya hasonlít a gazdájára, illetve fordítva, mert elég sportos és vékony volt ő is, rövid hajú. Egyszerű, világos rövidnadrág és ujjatlan póló volt rajta, meg egy napszemüveg a homlokára tolva. Az én ízlésemnek kicsit sovány volt, de hogy milyen az én ízlésem, az lényegtelen, nem szoktam olyan nőkkel beszélgetni, akikkel utána testi kapcsolatba keveredek. Vele viszont beszélgettem, nem is nagyon tehettem mást, mivel együtt ballagtunk, ő pedig jó ritmusban, ügyesen kérdezgetett, meg válaszolt az én kérdéseimre, egészen úgy, mint a pszichológusom, de sokkal több élet volt benne, viszont ugyanúgy nem tudtam előre megtippelni, hogy merre tereli a szót.

Amikor visszaértünk, kiderült, hogy kocsival jöttek ide, egy ezüstszínű terepjáró állt az egyik fűzfa árnyékában. A nő kinyitotta, a kutya pedig egy halk füttyszóra szépen beugrott a csomagtartóba, s ott lefeküdt. Le sem kellett csukni az ajtót, amíg elköszöntünk egymástól, a kutya engedelmesen, mozdulatlanul várta, hogy elinduljanak.

Úgy éreztem, ha füttyentene a nő, én is egyből beugranék a hátsó ülésre, meg se moccannék, csak lesném az utasításait. Ezt ő is láthatta rajtam, mert mosolyogva nézett rám, és azt mondta, hogy ha van kedvem, másnap esetleg jöjjek el megint. Bólintottam.

Nem ajánlotta fel, hogy elvisz egy darabon, de nem bántam, mindennek megvan az ideje. Lecsukta a csomagtér ajtaját, beszállt, és elhajtott. Addig néztem utána, amíg el nem tűnt a kanyarban, és csak akkor mertem ismét levegőt venni.

Említettem már, hogy valójában magamat gyógyítom. Igyekszem tenni az ellen, ami velem történik, de azt még nem mondtam, hogy mennyire sikerül. Egész jól, bármily hihetetlen. A pszichológus sok lazító technikára megtanított, gyógyszert is ajánlott, de azt nem szedem, mert nem tudok dolgozni, ha állandó álmosság gyötör. Egy darabig imádkoztam, míg végül rájöttem, hogy a légzés a lényeg. Az ima repetitív szavai a lazító technikákkal együtt sajátságos kombinációt alkottak, melyeket végtére a jógában láttam egyesülni, s saját meditációs tréninget dolgoztam ki. Nem szanszkritül, hanem magyarul mondom, tanítom az elmémet, hogy ha elalszom, kerülje el a Fátyol Ösvényét, vagy ha rátéved is, igyekezzen engem azon minél messzebb űzni.

Ez a technika a semminél kicsit jobban bevált. Ami egész jó, régen azt gondoltam, hogy nincs menekvés, és bizony volt olyan, hogy megfordult a fejemben, hogy véget vetek az életemnek. Nagyon féltem, és nagyon kívántam az éjszakát, s ez pokollá tette a nappalokat.

Amikor megláttam a kutyás nőt, hirtelen több kép is felvillant bennem. Egyrészt láttam őt, a hideg szürke szemével, amint engem figyel, ez a figyelem pedig egyrészt felizgatott, másrészt megnyugtatott. Ritkán nézett rám így valaki eddigi életemben. Másrészt elképzeltem, ahogy rohanok a Fátyol Ösvényén megállíthatatlanul, s egyszerre csak füttyszót hallok, ami megállít, határozottabban, mint bármilyen kerítés, és mintha zsinóron húznának, visszafordulok, amit még sohasem tettem, visszatérek az ágyba a nő karjai közé, aki megsimogat, megdicsér, amiért első felszólításra visszamentem. Jó fiú, mondja majd.

Ilyesféle vágyálmokkal telve ballagtam haza, mosolyogva magamban az örömtől, a reménytől meg a felismeréstől, hogy lám, lehetséges egy pofonegyszerű megoldás az én bajomra. Kell nekem egy gazdi!

Másnap délelőtt először nekivágtam, hogy rendbe tegyem a ház többi részét. A műhelyt rendben tartjuk, de két férfi egy házban nem nagyon figyel oda arra, ami nem a munkához kapcsolódik, ez meglátszott a többi helyiségen, ahogy mondani szokás, ordított, hogy elkelne egy női kéz. A kertről ne is beszéljünk.

Hamar rájöttem, hogy nem tudok csodát tenni egy délelőtt, több hét is kevés lenne hozzá. Azonkívül, hogy összeszedtem a szemetet, és levittem a pincébe, majd a fűkaszával végigszaladtam a kocsifelhajtón, nem sokat tehettem. A sztereotípia éltetett, miszerint nem ritka az olyan nő, amelyik, ha a férfi eléggé tetszik neki, nem borzad el, hanem a lehetőséget látja, hogy konkrétan kézbe vegye a dolgokat, a seprűnyelet is beleértve, s ez nem fáradság, hanem inkább öröm a számára. Belátom, hogy kicsit előreszaladtam a gondolatokkal, hiszen mindösszesen egyszer találkoztunk, a nevét sem tudom, a ház pedig nem az enyém, hanem a főnöké.

Lesétáltam a kutyafuttatóként emlegetett rétre, de mivel szombat volt, a hőség ellenére nem volt olyan kihalt a terep, mint előző nap. És a nő sem volt egyedül, hanem egy kisebb csoport közepén álldogált, nevetgéltek, a kutyáik pedig egymással játszadoztak. Sportos nők és férfiak, akik láthatóan jól ismerték egymást. Mielőtt sarkon fordultam volna, hogy menekülőre fogjam, a kutya odaszaladt hozzám, a nő pedig integetni kezdett. Nagyon kellemetlenül éreztem magam, de aztán a célba lövésre gondoltam, ami miatt rengeteget olvastunk magáról a sportról, s a szamuráj magatartásáról is, aki már-már nyílheggyé változik, oly erősen hajtja az akarat, hogy célt érjen, s alázatos szolgája, hőse legyen a gazdájának. Így hát lehunytam a szemem, és ugyanúgy tettem, mint amikor gyakoroltunk. Csak a cél lebegett a szemem előtt, igyekeztem a légzésemre figyelni, kizárni a külvilágot. Nagyon nehéz volt, mert ha az ember egyedül, de legalábbis megszokott környezetben van, sokkal könnyebben koncentrál, így még sohasem próbáltam. De a sok meditációnak és önfegyelmezésnek köszönhetően sikerült lehiggadnom. Megsimogattam a kutyát, és odamentem hozzájuk.

A kutyák között még nehezebb volt. Tolakodtak körülöttem, játszani akartak, volt, amelyik gyanakodva szaglászott körbe, és a szőr felborzolódott a nyakán. Volt, amelyik érezte rajtam az Ösvény illatát. Én azonban nem néztem rájuk, lehajtottam a fejem, hogy érezzék, megadom magam. Nem harcolni jöttem ide, hanem ismerkedni, nem a kutyákkal, a nővel volt nekem dolgom.

Igyekeztem részt venni a társalgásban, senki sem kérdezte, hol a kutyám, vagy mi keresnivalóm van itt egyáltalán. A társaság egyébként fél óra múlva szétszéledt, kisebb csoportokra bomlott, mindenki más-más irányba indult, mi pedig kettesben maradtunk. Továbbra is eléggé természetes volt minden, amit a nő mondott, s amiket én válaszoltam neki, a kutya pedig figyelmesen nézett mindkettőnkre. Szerencsém volt, és ettől hirtelen nagyon találékony lettem, kezdeményező, egy pillanatra még a pszichológusom arca is felvillant előttem, ahogy a sasszemével fürkész, talán elégedettséget láttam az arcán. Jó fiú. Megdicsérlek. Küzdj a magányod ellen, ha megoldást akarsz. Nem az élet hozza eléd, te készülsz fel rá, hogy meglásd a lehetőségeket, mondta volna, ha valaha hajlandó lett volna ehhez hasonló kinyilatkoztatásokat tenni. Megtettem hát helyette én, de csak néhány pillanatra, utána már csak a nőre figyeltem, nem arra, amit mond, hanem arra, hogyan mondja, és közben hogyan tekint rám. Minden mozdulata hívogató volt, én pedig pont úgy közeledtem felé, mint egy évek óta kóborló állat, amelyik éhezik a felé irányuló bizalomra.

Végül minden különösebb zavar nélkül felajánlottam, hogy megmutatom neki a műhelyt és a házat, ahol jelenleg lakom, és ahol most én őrzöm a tüzet úgymond. A kutya is jöhet természetesen, a kertünktől nem messze az ösvényen egész a hegytetőig fel lehet sétálni, ha esetleg alternatívát keres a kutyafuttatónak.

Az vadászterület. Közölte egyszerűen. Ott pórázon kell tartani a kutyákat.

Nem vitatkoztam, én is tudom, ahogy azt is, hogy napszálltával mindez kevésbé konkrét. De arra még nem mertem gondolni, mi lesz napszállta után.

Beszálltunk az ezüstszínű terepjáróba, felmentünk a házhoz, ami elég elvadult benyomást keltett, de mivel még romlásában is tekintélyes épület, a műhely pedig különleges, egy kívülálló számára mindenképp, a kilátásról nem beszélve. A nő elismerően nézett körül, a kutyát elengedte, hadd szaglásszon körbe a ház körül és a gyümölcsösben, az övig érő gazban. Hát igen. A lustaságunk meglátszik, és ahogy gondoltam, a nő szemében megláttam, ahogy szaladnak a gondolatai. Milyen nagyszerű lehetne itt minden, ha valaki a gondját viselné, vagy egyáltalán megmondaná, mit hogyan kéne otthonossá varázsolni. Kiábrándítóan praktikus, elismerem, de akkor cseppet sem zavart. Hosszú idő óta először egyáltalán nem zavart semmi.

Nem tudtam, hogy itt fog-e maradni velem sötétedésig, egyáltalán nem volt tervem, hanem azt vettem észre, hogy telik az idő, s minden eléggé magától alakul. Miután körbemutogattam a házat meg a műhelyt, és hosszasan taglaltam, hogy a főnök milyen egy végletekig fanatikus, magának való figura, aki néha még azt sem hagyja, hogy én magam a szabadidőmben levágjam a füvet, ami egyébként semmiből nem állna, és mindjárt máshogy nézne ki a kert, vagy megcsináljam a leliffent kapuzsanért, hanem inkább hagyja. Mintha örömmel töltené el az enyészet látványa.

A nő azt mondta, hogy sok művész vagy alkotó ember különc, fura szokásai vannak.

Ez tetszett, hirtelen az egész nyomasztó elhanyagoltság művészi rendetlenséggé változott, laza káosszá, amelyből csodás dolgok születnek, például a saját ablakrácsunk meg egy darab kerítés, amit mintának készítettünk, s melyeken valóban meglátszik, hogy szakértő művei. Jólesett, hogy ezt mondja, simán nevezhette volna kupinak, amit látott.

Látszik, hogy egykor, a felújítás során nem spóroltak, a padló, ha poros is, vastag tölgyfa deszkából van, a vályogfalak terméskővel megerősítve, a csapok rézből, a kád vaskos, régi lábas kád, úgy hozatta a főnök. Az ablak- és ajtókeretek, -tokok szintén jó minőségű fából készültek, olajjal kezelve, még mindig tartják a színüket. A szobák nagyok, a műhelyben modern, drága gépek, a konyhában téglából és márványból óriási pult és kandalló, faragott kődíszekkel, vasráccsal, előtte bivalybőr. Kivettem két sört a hűtőből, s azt ajánlottam, hogy üljünk ki a verandára, ahonnan kilátás nyílik a városra.

Elfogadta, és akkor már gondoltam, hogy itt fog maradni velem. A kutya nem volt olyan nyugodt, mint eddig, szerintem érezte, hogy valami nem oké, ez meg is látszott rajta. Mintha magamat láttam volna, amikor ezt az állatot néztem. Zavartan kóválygott körbe-körbe, nem feküdt le a lábunkhoz, pedig fáradt lehetett, mégsem találta a helyét. Ahogy ment le a nap, mindenáron az autó felé igyekezett.

A nő nem tulajdonított különösebb jelentőséget ennek, hanem ráparancsolt, hogy maradjon veszteg, s a kutya kínlódva lefeküdt, de gyanakodva méregetett engem, ugrásra készen. Nem érdekelt, a második sör után azt gondoltam, hogy ha ennyi önkontroll, légzőgyakorlat, terápia, önismeret, munka nem hozott eredményt, s nem leszek képes kontrollálni magam, akkor úgyis mindegy, mert akkor fabatkát sem ér az életem, s pusztuljunk el mind, lehetőleg még ma éjszaka. Semmi másra nem vágytam, mint hogy legyen végre egy társam, aki megismer és elfogad olyannak, amilyen vagyok, még ha ez nem is lesz könnyű a számára, de hittem benne, hogy aki ilyen magabiztos és érdekes, mint ez a nő, annak talán sikerül. Tudtam, hogy figyel, és egyelőre meg van velem elégedve. Éreztem, hogy most akármit megtehetek, ezért szelíden felé hajoltam, és megcsókoltam. Ő erre valami furán vicceset mondott, ami nem volt bántó, hanem inkább izgató. Nem úgy viselkedett, ahogy a nők általában szoktak, nem nézett rám démoni szemekkel, mint a csábítás istennője, inkább úgy, mint egy gyerek, aki játszani akar.

Friss volt és mozgékony, a rövid hajától még gyerekesebbnek tűnt, törékeny volt a teste, de minden mozdulata határozott, és nagyon is tudta, hogy mit akar. Finom levendula- és virágillata volt, akár egy erdei tündérnek, aki embernek álcázza magát.

Megkértem, hogy várjon egy kicsit, és kimentem a fürdőszobába. Azért mentem ki, hogy belenézzek a tükörbe, és megparancsoljam magamnak, hogy maradjak jelen, mert tudtam, hogy különben soha nem leszek boldog, az egyetlen örömem az életben a Fátyol Ösvénye marad, ami azonban csak időleges kielégülést adhat, viszont annál több tűrhetetlen fájdalmat.

Amikor azonban visszafordultam, és kiléptem volna a fürdőszobából, hihetetlen dolgot láttam. Azt láttam, hogy a fürdőszoba zárjában elfordul a kulcs. Nem én fordítottam el, hozzá sem értem. A kezem megállt a levegőben, de csak egy pillanatra. Megfogtam a kilincset, és lenyomtam, de hiába, mert az ajtó zárva maradt. Megragadtam a kulcsot, de azt nem lehetett elfordítani, eggyé vált a zárral, akárha beleforrasztották volna.

A főnököm mindig mondja, hogy bánjak óvatosan a tárgyakkal, mert az egy dolog, hogy könnyedén emelem meg a samukalapácsot, felpakolom erőlködés nélkül a kész kerítésdarabokat a teherautóra, ami elszállítja őket, de, mondjuk, ha ki kell bontani egy üveg lekvárt, akkor lehetőleg ne törjem össze az üveget. Nyomban elengedtem a kilincset, nem akartam betörni az ajtót, inkább kinyitottam az ablakot, ami engedelmesen kinyílt, kiugrottam rajta, és körbefutottam a házat, vissza a teraszra, ahol az imént üldögéltünk. A két szék azonban üres volt, odakint már besötétedett, a teraszajtó szintén zárva, a nappaliban azonban égett a kis ernyős lámpa, a fotelben pedig ott ült a nő, a kutya a kandalló előtt ült mereven, s a főnököm a fotel előtt térdelt, és éppen a nő nadrágját húzta le, lassan, s közben a lábát csókolgatta.

Én szinte rátapadtam a teraszajtó üvegére, majdnem sírtam a pániktól és a zavarodottságtól, mert nem értettem, hogy mi történik, és mit látok.

A főnököm elutazott, nem lehet hát itt, nem ismerheti a kutyás nőt, akit én hívtam meg hozzánk, és akit épp az imént csókoltam meg. Mit művel akkor vele?

A legszörnyűbb az volt, hogy a nő egyáltalán nem tiltakozott, sőt lehunyt szemmel, mosolyogva hagyta, hogy ezt tegye vele, közben a hátát simogatta, majd- kimondani is szörnyű, lehúzta róla a fehér trikót.

A főnök van akkora ember, mint én, még talán magasabb nálam, a válla széles, izmos, a nyaka is, az alkarja akár egy óriásé, engem talán legyűrne, olyan erős és ruganyos, de ezt szerencsére még sohasem kellett kipróbálnunk, mert nem mértük össze az erőnket. Legszívesebben azonnal berontottam volna és rájuk vetettem volna magam, hogy hagyják abba, de teljesen kővé váltam a döbbenettől, megbabonázva figyeltem őket, miközben a nyál kicsöppent a számból. Sípolva szedtem a levegőt, nyüszítettem a tehetetlenségtől, akárcsak a szerencsétlen kutya, amelyik a szoba túlsó sarkába menekült, és ott reszketett, mint a nyárfalevél. A nő teljesen átadta magát az ölelésnek, vékony karjaival átölelte a főnököm nyakát, az egész teste vonaglott, annyira tetszett neki ez az egész.

A férfi viszont megérezhette, hogy nézem, hogy van odakint valaki. Felállt és rám nézett. A főnök volt az, kétségtelen. Szembenézett velem, én pedig a teraszajtó üvegére tettem a kezem, közel hajoltam, gyengén megkapartam az üveget, és egy hang sem jött ki a torkomon. Mindkettőnk lehelete nyomot hagyott az üvegen. Ő félmeztelenül állt velem szemben, póló nélkül. A felsőteste csupa seb és karcolás, a borostája alig fél centi, hogy kissé szelídebbé tegye az arcát. A nő csodálkozva figyelte, kiéhezetten, várakozva. A főnök pedig kinyitotta az ajtót. Sem csodálkozás, sem zavar nem látszott a tekintetében, csak bosszúság talán. Annyit mondott:

Takarodj a helyedre.

Én pedig nyüszítve elkotródtam a sötétbe. Hallottam az ágakat roppanni a talpam alatt, a saját lihegésemet, a nyári éjszakát betöltő tücsökciripelést, és ezer hangot még, amely ott dübörgött a fülemben. Akkor már tudtam, hogy tulajdonképpen a Fátyol Ösvényén járok, de így még sosem léptem rá, és valami halvány ellenállás kezdett mocorogni bennem. Visszafordultam, szűkölve kerülgettem a házat, úgy gondoltam, hogy a nő az enyém, nem a telihold hívott, hanem elzavartak. Visszamentem a teraszajtóhoz, benéztem, szaglásztam a küszöböt tehetetlenül. A főnök már nem foglalkozott azzal, mit csinálok odakint, a nő kutyáját sem láttam, biztosan kizárták a konyhába. Ők pedig már a belső szobában voltak, hallottam a hangjukat, a nyögéseiket, és sírni szerettem volna, ha képes lettem volna rá.

Ehelyett az égre néztem, vonyítás hagyta el a torkomat, amiben egész eddigi életem minden keserűsége benne volt, csak arra gondoltam, miként enyhíthetném ezt a szenvedést. Fel sem merült bennem, hogy benyitok, vagy betöröm az ajtót, vagy előremegyek, hogy a műhely felől próbáljak bejutni, mert azok a zárak ismeretlenek a számomra, és soha nem tennék olyat, amit a főnök nem helyeselne, még akkor sem, ha szívem szerint berontottam volna, hogy szétkergessem őket. A koncentrációt, a légzést, az imát és mindent, amit eddig próbáltam, igyekeztem összeszedni, próbáltam jelen lenni, pedig éreztem, hogy hív az erdő, a sötétség, ami számomra a legédesebb, ahol jobban látok, mint bármelyikőtök. Könnyű lett volna sarkon fordulni, hagyni, hogy ők odabent tegyék, amit csak akarnak, és amit nekem kellett volna. A világ összes gyűlölete és tehetetlensége összegyűlt bennem, legszívesebben mindent és mindenkit elpusztítottam volna magam körül, ha nem lett volna a jógalégzés, amibe úgy kapaszkodtam, mint fuldokló az utolsó szalmaszálba.

Bebújtam a pincelejáraton, körmeim már a pince téglapadlóján kopogtak, aztán fel a falépcsőn, ott voltam a folyosón, ami a konyhába vezet, onnan a nappali és a szoba, ahonnan azok a számomra gyötrelmes hangok szűrődtek ki. Minden sokkal nagyobb és magasabb volt, mint általában, furcsa volt a szoba, meleg és erős illatú, hirtelen az jutott az eszembe, hogy a ház növekszik, nem a növények a kertben. Újabb és újabb zugok, kis kamrák, toronyszobák, padlásajtók, szobácskák nőnek ki a házból, míg odakint a gaz nem növi be a kerítést, az almafa ágai nem buknak a földig, a vadrózsa sem takarja az ablakot, a lonc nem rángatja le az esőcsatornát, a borostyán sem feszíti szét a téglákat és az ablakkereteket, a házunk viszont itt-ott kéményeket, tetőablakokat növeszt, mint egy ezerágú korall. Minden helyiség egy-egy emléket ébresztett bennem, olyanokat is, amelyek egészen újak voltak nekem, mintha kitágult volna a tudatom, és megtelt volna álmokkal, amiket nem én álmodtam, dolgokkal, amiket nem én éltem át.

A mancsaim közé szorítottam a pofámat, ahogy az idegen emlékek előbukkantak. A denevérek, a pókok, mérges gombák, szalamandrák és újszülött kígyók. Ki mer bemenni az erdőbe? Hát én! Büszke vagyok magamra, amiért ilyen bátor vagyok, legyőzök mindenkit, erős vagyok, nem parancsol nekem senki. Mindez szilánkokként hasított a fejembe, hangosan nyüszítettem, miközben az ajtó alól kiszűrődő fénycsíkot figyeltem.

Az ajtó mögött ott a főnök, az én nőmmel, ki tudja, hogy mit csinál vele, én pedig nem tehetek semmit, mert tudom, hogy ha még hangosabban sírok, akkor kijön, talán még agyon is ver, mert erősebb nálam, megmutatja majd, hol a helyem. A fénycsík beleég a szemembe, az agyamba, a tudatom legmélyébe, olyan, mint a fehérre izzított vas. Akkor végre elhatározom magam. Nem tudom, hogy az emlékképek közül melyik valós, melyik nem, már csak a jelen pillanat van, s azon belül a vágy, hogy felülkerekedjek a gazdámon. Ha bejutok az ajtón, akkor megölöm, visszakapok mindent, ami az enyém, és amit megpróbál elvenni tőlem.

Éppúgy éreztem magam, mint a juhok karámjánál. Korcs emberi érzelmek indítottak el, menthetetlenül összekeveredtek azokkal az ösztönökkel, amelyek egy cserkésző vadállatot irányítanak. Lapultam, kúsztam, megzavart a lámpafény, amelyben a vonagló testeket láttam, éreztem a belőlük áradó meleget, a lüktetést. Gúzsba kötött, jóravaló házőrzőként szimatoltam körbe, amely nem támadhat neki a gazdájának. Ha elszabadulok otthonról, megszűnik a kapocs, ami hozzáköt, a bűntudat csak a hazaúton ébredezik bennem. Keringtem az ágy körül, befelé nyüszítve, a földre kushadva, már nem értettem, mit csinál ott az a két emberi lény, akik közül az egyik a gazdám, a másik pedig egy hozzá tartozó ember, akit én nem bánthatok, mert a házunkban van, az én feladatom egyedül az, hogy megvédjem a kívülről jövő ellenséggel szemben, legyen az ember vagy állat. Akkor a főnök rám nézett.

Álmos, mit keresel itt?

Én pedig felálltam, és fenyegetően morogni kezdtem.

Mit képzelsz magadról? Nem megmondtam, hogy takarodj a helyedre?

Ekkor a program a fejemben összeomlott, mint egy megzavarodott, hibás számítógépben, vibrálni kezdett a szemem előtt a fény, amely mögött már csak homályos alakokat láttam. A szívemben pedig alázat ébredt, és szégyen, amiért tilosban járok. Olyan volt, mintha tükörbe néznék, a főnököm arcán ugyanazt a zavart láttam, amit én éreztem. De ahelyett, hogy még inkább leteremtett volna, vagy hozzám vágott volna egy könyvet vagy papucsot, egyszerűen elfordult tőlem. Lihegve kisomfordáltam az ajtón, visszakúsztam a fal mellett, végig a folyosón, remegve leiszkoltam a pincelépcsőn, ki a kertbe, onnan az erdőbe, és nyaktörő iramban nekivágtam a vaksötét, holdtalan éjszakának.

Eszembe sem jutott, hogy a juhok karámja felé vegyem az irányt, vagy akár a fennsík felé nyargaljak, s ott az első riadt őz vagy mezei nyúl után vessem magam, hanem elfordultam a dűlők felé, porzott alattam a keményre száradt földút, nyaktörő iramban száguldottam végig a szőlőskertek mellett, végig a földek mentén a szőlő között egészen egy magas kerítéssel körbevett hatalmas portáig, amelynek dupla szárnyú, magas, rácsos kapuja mellett lámpák égtek.

Itt megtorpantam, hörögve vettem a levegőt, az egész testem vibrált a dühtől, minden idegszálam pattanásig feszült. Vonyításomra két másik felelt, s egy percen belül két komondor tépte és szaggatta a kerítést, olyan vadul hörögve, amitől kellemes, az agyamat teljesen elborító köd ereszkedett a szememre. Vörös függöny, melyen át végre tompábban ért el hozzám a külvilág, csattogó fogaim már a vasrácsot rángatták, nem érdekelt, hogy kitörhetnek, legszívesebben a koponyámat is hozzávertem volna a kerítéshez, csak múljon már el a fájdalom és a tehetetlenség. A két komondor őrjöngött, nem sokat teketóriáztak, hanem nekivetették magukat a kapunak, döngették, miközben üvöltöttek, és el akartak kapni mindenáron.

*

Hangos füttyszóra ébredek. Felkönyökölök az ágyban, az ablakon besüt a nyár végi nap. A függönyön táncol a szilvafa leveleinek az árnyéka, ritmikus, békés, megnyugtató látvány. Hatalmasat nyújtózom, ropognak a csontjaim, az oldalamra fordulok. Egyedül vagyok az ágyban, amitől kicsit megkönnyebbülök, mert nehéz a reggel egy ilyen éjszaka után. Mit lehet mondani? Leginkább semmit. De annyira azért nem aggódom. Ez a nő nemcsak az ágyban jó, hanem mindenhogy. Olyan természetesen beszél, mintha nem első randin lett volna az isten háta mögött. Nem fél, nem zavarja a rendetlenség, a műhely, semmi. A ruhái ott vannak a földön. De hol van ő? Feltápászkodom, kinézek az ablakon. Ráférne egy alapos takarítás. Fura, hogy ilyesmi jut eszembe, eddig valahogy nem tűnt fel, mennyire mocskos az üveg. Beköpték a legyek.

A nő kint van a kertben. A kerítésnél könyököl, az én trikóm van rajta, a térdéig ér. Nagyon szexi benne, a kis rövid hajával. Fürge jószág, pont, mint a kutyája. Remélem, előkerül, neki füttyög. Az a kutya nem szokott a kinti léthez, egyértelmű, nyilván egy ágyban alszik vele, az ilyen nőknek, akik elmúltak már harmincévesek, büszkék a függetlenségükre, azért kell mindig valami gyerekpótlék, egy társ. Nem mondom, hogy baj lenne ezzel, de, mondjuk, az én kutyám a házat őrzi, távol tartja az idegeneket, van valami haszna legalább. Hívnom sem kell, szabadon jár-kel, van annyi esze, hogy nem löveti le magát a mezőőrrel. Előjön majd, ha éhes lesz.

Az ő kutyája egész más. Remélem, megszokja, mert itt nem lesz ágyban alvás, kanapén hentergés, hanem kint a kertben elalhat. Ha kell, esküszöm, megcsináltatom a kerítést. Ráférne egy kis renoválás. Brutálisan néz ki a kert, még szerencse, hogy nyár van, télen végképp nem ideális randihelyszín, inkább lepusztult kísértetkastély. Kimegyek a fürdőszobába. A tükör elég homályos. Lám, így megborul az ember a nőktől, egyből takarítani támad kedve. Ha nem kéne dolgoznom, talán időt szánnék rá. Egy reggeli még belefér. Vagy eljöhetne néha. Egyelőre azonban nem úgy tűnik, mint aki be akar jönni, jól elvan a kutyával kint a kertben. Vajon mit gondol rólam? Soha nem érdekelt, mit gondolnak rólam, most miért érdekelne?

Kimegyek, de nem öltözöm fel. Álmos sántikál lefelé az erdő felőli ösvényen. Alaposan összebalhézhatott valakivel, tiszta vér a pofája, a füle is megsérült. Még sincs szívem megkötni. Inkább legyen a kerítés. Nyilván megbolondultam. Tíz éve nem foglalkozom a kerítéssel.

A nő kiabál valamit. Aztán bejön. Megkérdezem, kér-e kávét. Nem kér, nem kávézik, teát inna. Jó. Aztán megsimogatja Álmost. Az meg lekushad a földre, és a hátára fekszik. Nevetségesek a kutyák, egy kis női cirógatás, elvesztik a maradék eszüket is.

Azt hiszem, elég jól elvannak együtt.

A kutyák, ja, értem én.

És mosolygok.

Mi is elvagyunk.

Ezt még kár lenne kijelenteni.

Közben felteszi a lábát a székre, mosolyog. Szép nő. Megérne egy fűnyírást. Még Álmost is megrendszabályoznám neki, kapna nyakörvet bilétával. Minden egy kicsit civilizáltabb lenne itt. Még akár ide is költözhetne, nem lennék egyedül a kutyával, mint egy remete.

Én benne vagyok. De ehhez, azt hiszem, előbb kicsit jobban meg kéne ismernünk egymást – válaszolja a nő anélkül, hogy kimondtam volna, amit gondolok.

Tartalom

Házőrzők

Az üres ház

Szent Antal tüze

Születésnap

Immaculata

A sikoltó

Made by God

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Dávid Anna
Kézirat-előkészítő Balogh Emerencia
Korrektor Hradeczky Moni
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2022
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 3156 8

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL Open Font Licence