Anne Jacobs

A VIDÉKI KISBOLT 2.

Amit az élet ígér

Fordította: Péntek Eszter

A mű eredeti címe: Der Dorfladen. Was das Leben verspricht

Copyright © Blanvalet Verlag, 2024

Blanvalet Verlag is a division of Penguin Random House

Verlagsgruppe GmbH, München, Germany.

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2025

Magyar fordítás © Péntek Eszter, 2025

Minden jog fenntartva; a műnek részletei sem közölhetőek,

és semmilyen formában nem sokszorosíthatóak

a jogtulajdonos engedélye nélkül. Tilos a mű mesterséges

intelligenciához köthető felhasználása,

beleértve a generatív MI-technológiákat is.

ISBN 978-963-614-731-0 (papír)

ISBN 978-963-614-732-7 (epub)

Megjelent az Animus Könyvek gondozásában, 2025-ben.

Az Animus Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja.

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Felelős szerkesztő: Ágoston Szász Katalin

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: buerosued.de

Magyar borító: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

1. FEJEZET

1925. június

Tikkasztó hőség telepszik a falura. A hőmérő higanyszála napok óta nem megy harminc fok alá, szinte vágni lehet a levegőt a régi favázas házakban és istállókban. A dingelbachiakról még a vasárnapi istentisztelet alatt is csak úgy dől a víz, mert a hőség már az öreg templom vastag falait sem kíméli.

Frieda a ház mögötti kertben üldögél, ölében egy bádogtál, az asztalon egy kosár cseresznye, mellette egy fazék. A cseresznyét egy hajtű segítségével magozza, amiből aztán Herta lekvárt készít. A munka unalmas és undorító, mert mindenütt csak úgy ragad a keze a piros létől, és a magokat sem könnyű eltávolítani.

– Most olyan a kezed, mint valami gyilkosé – mondja Ida elismerően, egy könyvvel a kezében, a fűben heverészve.

– Igazán segíthetnél – morogja Frieda.

– Nem lehet. Még a ruhát is be kell szednem.

Alsóneműk és melltartók lógnak bágyadtan a kötélen, szellő sem éri őket. Frieda legújabb harisnyatartója kitűnik selymes csillogásával a sok kifakult pamutholmi közül. Előző nap Luise irigykedve kérdezte, hogy a jövőben már mindig ilyen „szexi fehérneműt” visel-e, és hogy enélkül vajon már nem is létezhet színjátszás… Frieda azonban válaszra sem méltatta. Dingelbach mindig is egy ócska szeméttelep volt, tele szűk látókörű, begyöpösödött gazdával, de most ebben a rekkenő hőségben, amely csak felerősíti a tehéntrágya és disznóól szagát, egyszerűen elviselhetetlen.

Frieda bedobja a soron következő kimagozott cseresznyét a fazékba, és lemondóan néz a kosárra, ami csak nem akar kiürülni. Ennyi vesződség pár üveg lekvárért! Holott a cseresznye ezerszer finomabb így frissen. Kettőt a szájába is töm belőle, a magokat pedig a fűre köpködi. A két mag egészen a veteményesig repül, bár Ida még ennél is hosszabban tudja röpíteni, az előbb csaknem a tyúkólig sikerült elköpnie.

– Azt hiszem, ma nem kell locsolni – mondja Ida. – Szerintem nemsokára jön valami.

Kacsintva nyugat felé mutat. Onnan a Schütz-tanya kaszálójára látni, ahol épp szénát forgatnak. Az ég odaát tiszta és mélykék, ám a távolban, ahol az emelkedő kezdődik, és a romos kunyhó áll, valóban néhány fátyolfelhő gyülekezik. Finoman lebegő háló a domb fölött, egészen ártatlan, de mintha lenne benne valami. A gazdák jól teszik, ha sietnek, amennyiben azt akarják, hogy a széna estére a pajtában legyen, különben az egésznek annyi.

Frieda nem bánná, ha valóban jönne egy jó kis zivatar. Az legalább némi enyhülést hozna, valamint nem kellene ma este is a veteményesbe menni és a patakból a vödrökkel vizet hordani. Ő aztán meg van áldva a sorsával! Hogy minek kellett neki éppen Dingelbachban világra jönni, ráadásul egy ilyen szigorú, hepciáskodó anyával? A színházban most szünet van, a színészképzőben is néhány hétig szünetel a tanítás, de ez még nem jelenti azt, hogy Frankfurtban nyáron nem történik semmi. Épp ellenkezőleg: az állatkert, a pálmaliget vagy az új stadion eseményein csak úgy tolonganak a frankfurtiak. Van, ahol jazzre ropják, élvezik a különböző színházi előadásokat és kabarékat, esténként pedig tűzijátékot lőnek az ég felé. A Sommerfest auf Welle 470 és az Erste Presse Bühnen Olympiade névre hallgató rendezvényeken a városi színházak számos művésze is fellép, és persze a színinövendékek is mehetnek, ha akarnak. Mindenki, kivéve Friedát, aki arra van kárhoztatva, hogy ragacsos cseresznyét magozzon, és minden egyes nap már kora este ágyba bújjon. Ráadásul a gondjait is csak Idával, legfeljebb Hohnermann tanár úrral tudja megosztani. Bár mostanában mintha a férfi is egyre korlátoltabb volna, állandóan arról prédikál, micsoda veszélyek leselkednek egy fiatal lányra a nagyvárosban. Friedának azonban idővel sikerült megszoknia a várost és alaposan kiismerni magát mindenütt. Meggyőződése, hogy e téren sokkal jobban tájékozott, mint Johannes Hohnermann, a jó falusi tanító.

– Frieda! Ida! – kiált ki az anyjuk az ablakon. – Gyertek segíteni!

– Ó, Jézus! – nyögi Ida kelletlenül, és könyvjelzőként egy cseresznyeszárat dug a könyvébe. – Mehetünk cipekedni.

Frieda megkönnyebbülten áll fel, és az esővizes hordóhoz megy, hogy megmossa a kezét. Legalább némi változatosság.

– Legfőbb ideje – feleli –, legalább újra velem alhatsz, és anyánknak megint lesz saját szobája.

– Ami engem illet, Helga nyugodtan maradhatott volna – vágja rá Ida.

A helyzet az, hogy Helga Schütz, aki több mint egy éve lakik náluk, végre talált magának egy új szállást. Helga Schützöt annak idején annyira összeverte a férje, Otto, hogy a nőt kórházba kellett szállítani. A fiuk, a kilencesztendős Heinz is kórházba került, miután az apja a tűzhelynek lökte. Helga ekkor olyat tett, amihez a faluban eddig még egyetlen gazdafeleségnek sem volt bátorsága: odaállt, és közölte a férjével, hogy elválik, majd el is hagyta a férfit. Ez persze jó nagy botránynak számított Dingelbachban, hiszen errefelé a házasság szent és sérthetetlen, a férjnek és feleségnek jóban-rosszban össze kell tartania – ez mindig is így volt, és a dingelbachiak a mai napig egyedül így tartják elfogadhatónak. A házasságban előfordulnak ugyan viták, veszekedések, és az embernek néha talán a keze is eljár, ám ez így van rendjén, nem csak a feleség, a férj is kaphat néha egy-egy monoklit a szeme alá. A legtöbbször azonban a feleség az, akinek el kell viselnie a verést. Ennek ellenére a falusi asszonyok szinte mindegyike igen ferdén nézett Helgára a történtek után, és amikor a kórházból visszatért a faluba, Marthe Haller, a helyi kisbolt vezetője volt az egyetlen, aki bátran befogadta a házába. Marthe Haller – Frieda és Ida édesanyja.

Azóta Helga Schütz is velük lakik, és igen jól kijönnek egymással, bár a ház hirtelen olyan szűkös lett, hogy Ida csak a tető alá tudta bevackolnia magát. Amúgy már úgy tűnt, hogy minden jóra fordul – miután Otto Schütz képtelen volt erőszakkal visszacipelni a tanyára a feleségét, kijelentette, hogy ő maga nyújtja be a válókeresetet a bíróságon. E hír hallatán aztán mindenki boldog volt, már csak azért is, mert így Ottónak kell állnia az ezzel járó költségeket, Helga pedig, úgy tűnt, végre férjhez mehet ahhoz a férfihoz, akit valójában szeret, és akivel boldogan élhet. Ez a férfi nem más, mint Oskar Michalski.

Ám a dolgok sajnos egészen másképp alakultak, mint ahogy azt remélték.

Gertrud, Otto Schütz anyja gondoskodott róla. Ő ugyanis ahol csak tudta, megnehezítette a menye életét, a fiát is rábeszélte, hogy ameddig csak lehet, halogassa a válást, így Helga nem tud újra férjhez menni, hanem továbbra is hűtlen feleségként, szégyenben kell élnie, és arra kell várnia, hogy Otto végre elengedje, miközben Gertrud mindenféle alattomos pletykákat terjeszt róla. Pedig akkoriban a falu népe is ugyanolyan felháborodva nézte, mit művel Otto Schütz, és hogy elintézte a feleségét, a gyerekét, most viszont mindenki kígyót-békát kiáltana Helgára, és „hűtlen ribancnak” nevezné, amiért nem akar visszamenni a férjéhez.

Marthe Haller vidéki kisboltja is alaposan megszenvedte az esetet. Ő persze ezt akkoriban nem ismerte volna be.

– Ugyan – mondogatta. – Az embereknek továbbra is szükségük van mosóporra és szappanra, cukorra és sóra, varrócérnára és gombra, meg még ki tudja, mire – hát mindezt hol szereznék be, ha nem nálam?

Sajnos Marthénak idővel be kellett látnia, hogy bizony tévedett. A bevétel egyre csökkent, ma már sokan csak a legszükségesebbet veszik tőle, és inkább megvárják, amíg valaki a faluból átmegy Steinbachba vagy Oberurselbe, és onnan hozatják be, ami kell. Mindezt azért, mert Marthe Haller hagyja, hogy az a „bűnös némber”, Helga, ott lakjon a házában.

Húsvét után aztán Gertrud Schütz egy újabb aljassággal rukkolt elő. Hetente egyszer elküldte Hannest, a cselédet, Bad Homburgba egy lovas kocsival, és bejelentette a falusi asszonyoknak, hogy akinek van valami elintéznivalója, ingyen és bérmentve velük tarthat. Ez tetszett a tanyasi feleségeknek, már csak azért is, mert Hannes fiatal, vidám fickó hírében állt, így esett, hogy amikor éppen nem akadt munka a földeken, a kocsi megtelt asszonyokkal, akik kiváltképp nagy kedvüket lelték ebben az újfajta bevásárlókörútban.

Ez hatalmas érvágás volt a kisboltnak, mert Halleréknál ettől fogva nemigen fogyott az áru, ráadásul folyton az orruk alá dörgölték, hogy Bad Homburgban mennyivel jobb és olcsóbb minden, mint a dingelbachi kisboltban. Helgát ez rettentő mód elkeserítette. Többször fontolgatta, hogy inkább beköltözik a domboldalon álló romos kunyhóba, ugyanis nem akar Marthe Hallernak több gondot okozni. Frieda anyja persze hallani sem akart róla, de a makacsságának megvolt az ára.

Dingelbachban senki sem volt hajlandó szállást adni Helgának. Senki sem akart egy férjétől elszökött feleséget, aki csak arra vár, hogy végre kimondják a válást, főleg annak fényében, hogy ezzel az igencsak tehetős Otto Schützcel húzna ujjat személyesen. Még akkor is, ha csupán egy apró padlásszobát adna ki az asszonynak.

Végül aztán Hannes Killinger, aki mindig kiállt Helgáért, és Rudolf Alberti, a falu gyógyítója sietett Helga segítségére, és elhatározták, hogy rábeszélik Guckest, a Hollóhoz címzett fogadó tulajdonosát, hogy adja ki a nőnek az egyik üresen álló szobájukat. Jörg Guckes egy kis idő után rá is állt volna, ám az ő Karinja továbbra is hevesen tiltakozott Helga ellen. Azt állította ugyanis, hogyha ezentúl „egy ilyen” lakik náluk, a vendégeik szépen lassan elmaradoznak majd. Hannes Killinger szerencsére nem hagyta magát, hiszen hová máshová mennének a dingelbachiak egy esti italra, ha nem a Hollóhoz címzett fogadóba?

– Gondolod, majd ezentúl odahaza isszák meg a sört meg az almabort, hogy a feleségük számonkérje rajtuk? – mondta nevetve Karinnak. – Az bizony nem egyhamar lesz, még ha Otto Schütz a feje tetejére áll is.

Így hát nagy nehezen megegyeztek, Karin Guckes, a fogadósné azonban számos feltételhez kötötte a beköltözést: Helgának segítenie kell a ház körül és a konyhában, reggelente ki kell takarítania a fogadóhelyiséget. De semmi esetre sem szolgálhat ki, a lehető legkevesebbet mutatkozhat a vendégek előtt, és a négy Guckes gyerek sem mehet fel hozzá a szobájába.

– És természetesen Oskar Michalski sem teheti be a lábát a házba – jelentette ki Karin. – Különben az emberek még azt hinnék, valami bordélyház nyílt nálunk.

Helga minden feltételbe beleegyezett. És most végtelenül örül, hogy nem lesz többé a boltosok terhére, azt ugyanis elhatározta, hogy mindenáron Dingelbachban akar maradni. Heinz, a fia miatt, aki továbbra is az apjával él a Schütz-tanyán. Helga szívvel-lélekkel ragaszkodik Heinzhez. Szentül hiszi, hogy Oskar feleségeként egy nap talán békén hagyják majd, és akkor háborítatlanul élhetnek Dingelbachban, sőt Heini is csatlakozhat hozzájuk. Frieda sokszor csak a fejét csóválja, hogy Helga milyen makacsul ragaszkodik ehhez az elképzeléséhez, holott nagyon is jól tudja, milyenek a dingelbachiak, elég régóta él ebben a faluban.

– Az idők változnak – feleli ilyenkor Helga mosolyogva. – Egyszer majd a többiek is belátják.

Ma délután tehát végre elkezdhetnek áthurcolkodni a Hollóhoz címzett fogadóba. Ez egy tökéletes időpont a költözésre, hisz a falu szinte teljesen kihalt, ilyenkor mindenki, aki csak él és mozog, odakint van a réteken. Ma reggel lekaszálták a maradék területet is, ha egész nap szorgosan térülnek-fordulnak, akkor estére szekérre is kerül, és behordhatják az összes szénát a pajtába. Otto Schütz és még két-három másik módosabb gazda idénymunkásokat fogadott, és remekül haladnak. A kevésbé tehetősebbek tanyáin azonban igencsak át kell gondolni, miként tudnának időben végezni, a gyerekeknek, sőt, a legkisebbeknek is be kell segíteni, de az igazán jó szomszéd is beáll, ha látja, hogy a másik nem boldogul. Johannes Hohnermannra, a falusi tanítóra például mindig lehet számítani, neki csak egy kisebb kertje van, és ilyenkor, amelyik földön csak tud, segít.

Frieda és Ida a házba érve látja, hogy a kis szoba, ahol Helga lakott, máris üresen áll. Az a pár holmi, amit Helga hozott, ott áll két batyuba csomagolva. Most már csak a Schorsch bácsi nagylelkű ajándéka, a varrógép van hátra, amit a keskeny lépcsőn még valahogy le kell cipelni. Minden kéz elkél, mert nemcsak a gép nehéz, de az öntöttvas pedállal ellátott kis asztalkának is jó súlya van. Ida szétszedte a gépet és az asztalt, váltig bizonygatva, hogy ne aggódjanak, össze is tudja szerelni, és a gép a szállítás után jobb lesz, mint új korában. S ha Ida azt mondja, akkor az úgy is lesz, ezért külön-külön leviszik a gépet és az asztalt, hogy a kézikocsira pakolják őket. Egy lepedőt borítanak rá, miután Ida szólt, hogy a falu utcáján szálló por kárt tehet a szerkezetben. Szerencsére odakint szellő sem rebben. A tikkasztó nyári hőségben csak úgy recsegnek-ropognak a száraz fagerendák a házban, csupán a fecskék róják köreiket fáradhatatlanul ki és be a csűrök résein, ha táplálni akarják a fiókáikat. Herta, a három Haller lány közül a legidősebb, a boltban marad, hátha a várakozásokkal ellentétben mégis felbukkan pár vevő, amíg a többiek lassan a fogadó felé veszik útjukat. Helga a lányok anyjával együtt a vállára veti a batyukat, Ida és Frieda pedig a kézikocsit húzza.

– Akár egy sivatagi karaván – jegyzi meg Ida, homlokáról törölgetve az izzadságot. – Már csak a tevék hiányoznak.

– Azok vagyunk mi – szól Frieda. – A tevék mi vagyunk.

– A tevék okos és kitartó állatok – morogja a nővérének Ida. – A sivatag hajójának is nevezik őket.

– Na, mert a sivatagban olyan sok víz van, mi? – morogja Frieda.

– Nem. Mert az ember tengeribeteg lesz a ringatózástól, ahogy rajta ül.

Ida szerint Helgának igenis joga van ahhoz, hogy Dingelbachban maradjon, és ha a dingelbachiak ezt nem nézik jó szemmel, akkor az csakis az ő bajuk. Ida egy egészen különleges személy – aki azt csinál, amit akar, és kíméletlenül megszerez mindent, ami kell neki. Alig tizenöt évesen rég nem gyerek már.

A Hollóhoz címzett fogadó bejáratánál Karin Guckes türelmetlenül ácsorog szobakulccsal a kezében.

– Na végre, hogy itt vagytok! – mondja mogorván. – Nem érek rá egész nap. Már most alig állok a lábamon, és még be kell hordani a szénát a pajtába.

Jörg Guckesnek és a családjának is kell a széna, mert a fogadó mellett van egy kis gazdaságuk, és négy tehenük az istállóban. Karin betessékeli Marthét és Helgát a batyujukkal a házba, majd a szemét forgatja, ahogy a két lány kissé ügyetlenül megpróbálja leemelni a varrógépet a kocsiról.

– Meddig tart ez még? – morogja, és már jön is, hogy segítsen. – Arról nem volt szó, hogy egy komplett varróműhelyt fogtok berendezni odafönt.

Frieda bosszankodva hallgatja Karin Guckest, aki egyébként nem rossz ember, csak kicsit korlátolt szegény, mint a legtöbb nő itt Dingelbachban. Pénzt kér a szobáért, de azt már nem akarja, hogy Helga ott varrjon. Pedig Helga nagyon ügyes varrónő, és az egész huzavona ellenére nem kevesen vannak a faluban, akik apró-cseprő megbízásokkal látják el. Na igen, ők már csak ilyenek, a dingelbachiak. Mások előtt persze azt mondják: pfuj, micsoda szégyen, elhagyta a férjét. Ám amikor arról van szó, hogy egy kis pénzt spórolhatnak, és a papa régi zakójából egy nadrágot és egy mellényrevalót lehetne varratni a fiuknak, akkor titokban megjelennek, és teszik a szépet Helgának. Mert ilyesmit is elvállal, nagyon ügyes keze van, és kevéssel is beéri fizetségül.

A szobát, amiben Helga ezentúl lakni fog, aligha lehetne szobának nevezni, sokkal inkább egy apró lyuknak. Rettentő kicsi, csupán egy ágy és egy szék fér el benne, még szekrény sincs, csak néhány kampó lóg a falon. Nagy nehezen, de sikerül bepréselni a varrógépet az udvarra néző kicsiny ablak elé. Még kályha sincs, bár Karin váltig állítja, hogy mivel a kémény közvetlenül a fal mögött húzódik, télen is elég meleg van.

– És ez tényleg egy vendégszoba? – kérdi Ida, akinek nem kenyere a köntörfalazás. – A mi tyúkólunk ehhez képest kész palota.

– Ha Helgának nem tetszik, nem muszáj kivennie – feleli Karin Guckes morcosan. – Dohányzás nincs. És a függönyök is újak, egyetlen foltot sem akarok rajtuk meglátni.

S valóban, az ablakok elé vastag szövetfüggönyöket aggatott, bizonyára nem akarja, hogy este, amikor ég a villany, az ablakon át odakintről bárki is megláthassa Helgát.

– Akkor erről ennyit – szól Karin türelmetlenül, és odaadja Marthénak a szobakulcsot. – Most mennem kell, Jörg már vár rám. Vihar készül, jó lenne időben behordani a pajtába a szénát.

S már szalad is le a lépcsőn, a többieket magukra hagyva.

A lányok anyja bosszúsan néz, hisz jól tudja, hogy ezt a lyukat aztán sok mindenre használták, de vendégszobának aztán biztosan nem, inkább valami sufninak nézi, ahová eddig a különféle kacatjaikat suvasztották Guckesék. Most biztos gyorsan kiürítették, hoztak egy ősrégi ágykeretet szalmamatraccal, hogy még véletlenül se kelljen feladniuk Helga miatt a három vendégszoba egyikét.

– Ezt, mondjuk, igazán nem néztem volna ki Karinból – bosszankodik Marthe. – Szégyen, gyalázat ezért pénzt elfogadni.

– Hagyd csak, Marthe! – mondja Helga. – Nem maradok itt örökké.

Marthe segít Helgának beágyazni a magukkal hozott ágyneművel. Ida pedig nekilát, hogy összerakja a varrógépet. Frieda elköszön, örül, hogy végre kijuthat ebből a sivár szobából. Inkább megsül odakint a hőségben, minthogy megfulladjon abban a szűk lyukban. Szegény Helga! S mindez azért, mert annak idején volt olyan ostoba, és Otto Schützhöz ment feleségül. Innentől kezdve nincs maradása Dingelbachban, még ha a feje tetejére áll is. Egy városban bezzeg egészen másként megy ez is. Ott egy nő egyszerűen elválik a férjétől, és senki sem ütközik meg rajta. Frieda csak a színházban két színésznőt ismer, aki elvált. Mások tartósan együtt élnek valakivel, anélkül, hogy hivatalosan összeházasodnának. Bár a nagymama szerint ez inkább csak művészkörökben dívik, ott mindig is lazábbak voltak az erkölcsök, de Frieda ezt nem igazán hiszi. A városban egyszerűen nem gondolkodnak olyan begyöpösödötten az emberek, mint vidéken. A városi levegő szabaddá tesz, szól a mondás. Év végén, még a záróvizsgák előtt ő is szeretne majd pár színházhoz bejelentkezni meghallgatásra, hátha valahol szerződtetik. És akkor örökre búcsút inthet Dingelbachnak.

Odakint továbbra is elviselhetetlen a hőség, a fények azonban mintha megváltoztak volna. Minden olyan furcsán vibrál, különös feszültség van a levegőben, ami nyugtalanná teszi az embert, és félelemmel tölti el a szívet. Frieda nyugat felé kémlel, ahol épp Schützék kaszálóján rakodják a szénásszekeret. S valóban: a nemrég még oly ártalmatlannak tűnő fátyolfelhők immár szürke tömeget alkotva, távoli hegyvonulatként magasodnak a horizont felett. Ha az ember jobban megnézi, láthatja, ahogy a szürke képződményből a falu felé nyújtózva újabb és újabb felhőcsúcsok bukkannak elő fenyegető ökölként.

Frieda biztos, ami biztos magával viszi a szekeret a kisbolt felé tartva. Enyhe szél kerekedik, porfelhőket emelve a levegőbe, amikor az első, magasan megrakott szénásszekér megjelenik a falu kútja mellett. Dieter Kappus, Luise férje ül a bakon, inge a testéhez tapad. Ostorával nógatja a kancát, amely a kút felé veszi az irányt, hogy a szomját oltsa.

Frieda betolja a kézikocsit a bolt melletti kis fészerbe, és felmegy az emeletre. Herta, a nővére, egy hokedlin ülve valami ponyvát olvas. Amikor Frieda belép, üveges szemmel néz a testvérére. Aha – már megint a jóképű hercegről álmodozik, aki feleségül kéri a szegény lányt.

– Beszedtem a ruhát – mondja Herta szemrehányóan, mivel ez valójában Ida dolga lett volna. – A cseresznyét a konyhában találod.

– Köszönöm!

Távoli mennydörgés hallatszik. Herta leteszi a könyvecskét, és a kirakathoz szalad, ahonnan a falu főutcájára látni. Máris nagy a mozgolódás odakint. Fritz Grossmann érkezik a szénásszekérrel, mögötte Otto Schütz a kétfogatújával iparkodik, mert még egy további rakomány várja. Hallani, ahogy hangosan káromkodik, Fritzet szapulja, amiért az olyan csálén rakta fel a szénát, hogy a rakomány bármelyik pillanatban leborulhat.

– Még ahhoz sincs esze, hogy rendesen megrakja. Mindjárt a parókia kertjében köt ki az a szerencsétlen félnótás.

– Végre valami! – sóhajt Herta. – Már azt hittem, teljesen kihalt ez a falu, olyan nagy volt itt a csend mostanában.

Ismét dörög. Még odébb van, de azért elég fenyegetően hangzik. Frieda minden idegszála pattanásig feszül, sistereg a levegő, a keze nyugtalanságra utaló kényszeres mozdulatokat tesz. A konyhában egy röpke pillantást vet a kosárra, amely még mindig színültig van piros cseresznyével – na nem, neki most nincs ideje arra, hogy odaüljön, és kimagozza. Inkább felmegy a szobába, hogy máris beletemetkezzen A velencei kalmár című drámába. Szüksége van egy kis színházi levegőre, egy szerepre, amibe beleélheti magát, és az érzésre, hogy végre ott van, ahová igazán tartozik, nem ebben a kopár unalmas faluban, amelynek az összes maradi lakója feleslegesen nehezíti meg a másik életét.

Ám most mégis nehezére esik elmenekülni. Képtelen beleélni magát a darabba, átváltozni okos és bátor Portiává, aki ügyvédnek álcázva magát ragadja ki barátját a halál markából. Bizonyára a kinti lárma miatt van, ami a falu utcáján támad, de az is lehet, hogy az egyre hangosabbá váló mennydörgés és a cikázó villámok zavarják. Bárcsak eleredne már az eső! Az lenne csak az igazi megváltás.

A szoba ajtaja kicsapódik, Ida ront be rajta. Arca izzadtságtól vöröslik, ruháján sötét foltok éktelenkednek. Copfjaiból kiszabadult vöröses fürtjei a halántékára tapadnak.

– Hú de elegem van – nyögi –, ez már tényleg kibírhatatlan. Most azonnal vágd le, Frieda!

– Mit? – kérdi Frieda zavartan, félretéve a szövegkönyvet.

– Na mit? Hát a hajamat. Halálra izzadom magam ezekkel a hosszú copfokkal.

Ida máris elhatározza, hogy megy, és elcseni a varródobozból az anyja ollóját. Friedának viszont erős kétségei támadnak a dolgot illetően. Ő is gondolt már rá, hogy egy bubifrizurát vágat magának, de az anyja szigorúan megtiltotta. A faluban egyetlen asszony vagy lány sem hordja röviden a haját, olyat csak a feslett városi nők csinálnak, akik rúzsozzák a szájukat, és a ruhájuk alatt csipkés selyem alsóneműt hordanak.

– Akkor sem vághatod le csak úgy! – háborodik fel Frieda. – Fodrászra kéne bízni. Különben a végén, mint egy súrolókefe, úgy néz majd ki.

Ida azonban egészen más véleményen van. A vágás az vágás, hogy egy fodrász vagy Frieda csinálja, az neki édes mindegy.

– Elegem van abból, hogy tíz kiló gyapjút cipeljek a fejemen – morogja, Frieda kezébe nyomva az ollót. – Gyerünk, láss hozzá!

Hatalmas mennydörgés nyomja el Frieda válaszát, de azért fogja az ollót, és a levegőben csettintget vele.

– Anya szívrohamot kap, ha ezt tényleg megteszem – veti fel óvatosan.

– Túl fogja élni.

Ida felkapcsolja a mennyezeti világítást, mivel időközben sötét viharfelhők takarják a napot, és leül az ágyra a nővére mellé. Kihívó mozdulattal nyújtogatja felé a jobb copfját.

– Így nem fog menni. Ki kell bontani a fonatot. Aztán át kell fésülni az egészet.

– Még valami? – nyögi Ida dühösen. – Esetleg ondoláljam is be előtte, vagy fújjam be parfümmel?

– Csak fésüld ki! Különben mindenhol kilóg majd.

Ida vonakodva feláll, és elveszi a fésűt a komódról. Majd kioldja a csatot, és nekiáll kibogozni a két hosszú, rézszínű fonatot. Haja ragyogó, hullámos áradatként terül szét a hátán, egészen a derekáig, a végeken apró kis csigákba kunkorodva. Túlságosan gyönyörű ahhoz, hogy levágják. Ida azonban csak kifésül pár, arcába lógó hajtincset, és hangosan követeli:

– Először is vágj egy frufrut!

Heves dörgés hallatszik. Úgy tűnik, a vihar elérte a falut, és közvetlenül felettük húzódik. Frieda kezében megremeg az olló, de óvatosan kinyitja, és nyisszant egyet. Furcsa érzés, mert Ida haja rettentően dús és vastag. Már-már olyan, mintha üvegszálakat kellene vagdosni.

– Ez a frufru túl hosszú – tiltakozik a húga, és kifúj egy levágott tincset az arcából. – Nem látok semmit.

Frieda kiigazítja. A rövid kis hajtövek szanaszét szóródnak az ágyon és a padlón. Idának tüsszentenie kell.

– Ezt majd utána össze kell takarítani – mondja Frieda, és még lecsíp néhány kiálló hajszálat. Nem teljesen egyenes, de elsőre nem is rossz.

– Most pedig a többit! – követeli Ida. – Úgy egy hüvelykujjnyira a fülem alatt. Hátul meg kicsit rövidebbre.

Frieda nagyjából besaccolja a hosszát, és már nyitja is az ollót, amikor hatalmas mennydörgés hasít a levegőbe, mintha mozsárágyúval lőttek volna a házra. Rögtön ezután kialszik a lámpa.

Ida úgy visít, mint a fába szorult féreg.

– Jaj, te hülye tehén! Belevágtál a fülcimpámba.

– Bocsánat – hebegi Frieda ijedten. – Fáj?

– Nem. Csodálatos érzés. Miért nem vágsz bele mindjárt a másik fülembe is? – kérdi Ida gúnytól csöpögő hangján.

A lámpa felvillan, majd ismét kialszik, aztán újra vissza. Frieda egy zsebkendővel tapogatja Ida vérző fülcimpáját. Egyáltalán nem olyan vészes, mint amilyennek a húga beállítja. A vérzés gyorsan eláll.

– Most pedig folytasd! Nem járkálhatok félig nyírt bubifrizurával. És ha még egyszer megvágsz, neked annyi!

– Akkor a többit csinálhatod magad!

Frieda folytatja a művét. Hosszú, hullámos hajtincsek hullanak az ágyra, szétterülve a takarón és a párnán, az ágy széléről lelógva egészen a padlóig.

– Kész?

– Errefelé nézz! Itt még kicsit hosszú. És itt is kell még vágni.

Frieda az utolsó simításokat végzi, itt-ott még levág egy picit, aztán elégedetten szemléli. Ida felpattan, a mosdótálhoz szalad, ami fölé egy kis négyzet alakú, meglehetősen homályos tükör van akasztva.

– Pompás! – lelkendezik, megrázva rövid sörényét. – Ez egyszerűen csodálatos. Micsoda érzés! Mekkora szabadság!

Kezével a hajába túr, megdörzsöli a fejbőrét, lesimítva a gyönyörű bubiformát, amit Frieda gondos keze olyan szépre nyírt.

– Most úgy nézel ki, mint egy seprű. Simítsd le újra!

– Seprűként is szép – vágja rá Ida, de azért megigazgatja a haját, hogy ismét a fejéhez lapuljon. – Hogy fognak nézni, ha majd beállítok az iskolába!

– Először is Mama hogy fog nézni!

– És Herta!

– Ő is. Szerintem el fog ájulni.

Egy kövér esőcsepp csapódik az ablaküveghez. Majd egy nagy villanás hasítja keresztbe az eget, amit pár másodperc múlva hatalmas mennydörgés követ, szekérként dörögve át a felhőkön. Aztán újabb esőcseppek kopogása hallatszik a tetőn. Frieda összeszedi a levágott fürtöket, szépen egymás fölé rendezve őket, mintha egy vastag, rézszínű hullámcsokrot tartana a kezében. Csillogóan vöröslő aranyat.

– Magammal vihetném Frankfurtba, és ott eladhatnám egy fodrásznak – töpreng hangosan.

– Rendben, de a fele pénz az enyém – követeli Ida. – Elvégre az én hajam.

Frieda kitárja az ablakot, és megállapítja, hogy úgysem fog beesni az eső, mert a szél nyugatról fúj. A nővérek egymás mellett állnak, mélyen beszívva a frissítő, meleg nedvességet, elnézve a messzi rétek és földek irányába, amelyekre most sűrű, szürke fátyolként zúdul a hűsítő eső. Micsoda megkönnyebbülés! Mintha a föld nagyot nyújtózva, szomjazva szívná magába az éltető nedvességet. Csobogva árad a víz az ereszcsatornákból, majd az alattuk lévő esővizes hordókba csurog.

– Néha azért Dingelbach mégiscsak szép tud lenni – szól Frieda a levegőt mélyen beszippantva. Széna, meleg pára, kerti növények és keserédes bodza illata száll felé. Az otthon illata.

– De még milyen szép! – feleli Ida rövid haját megrázva. – Dingelbach a legszebb hely az egész világon.

2. FEJEZET

– Még át kell gondolnom – feleli elnyújtva Ilse Küpper. – Ez azért egy kicsit meglepett.

– Ó, hát hogyne – jegyzi meg Oskar Michalski, kezével idegesen végigsimítva sötét haján. – Én sem úgy gondoltam, hogy mindjárt holnap, Küpper asszony. Szánjon rá időt, és nyugodtan aludjon rá egyet!

Munka után a férfi pár szóra kérte a gyár tulajdonosát, így hát bementek az irodába, amit már félig-meddig kipakoltak, hiszen néhány nap múlva az igazgatóság be is költözhet az új épületbe. Már csak egy íróasztal és két szék maradt, valamint egy kerekeskocsi a legfontosabb aktákkal. Holnap jön valaki a telefontársaságtól is, hogy bekösse a telefont.

– Gondolkodom az ajánlatán – ígéri Ilse.

– Köszönöm, Küpper asszony – feleli a férfi, és feláll. – Arra gondoltam, ez mindannyiunk számára jó megoldás lehetne.

– Talán…

Igazán megható, ahogy a férfi reménnyel teli mosolyát Ilsére veti, kellemes estét kívánva neki, majd kisétál. Ilse szorongató érzéssel a gyomrában áll egy helyben. Micsoda őrült ötlet! A férfi egy darab földet kért tőle, ötszáz négyzetmétert a régi parkból, amit jelenleg szántóföldként használnak, de ami – ha az üzlet továbbra is ilyen jól megy – hamarosan visszanyeri régi szépségét. Oskar egy házat szeretne rajta építeni magának és az ő Helgájának, amelyben együtt élhetnek, ha összeházasodtak.

Ám Ilse számára ez inkább csak egy kétségbeesett tervnek tűnik. Földet venni? Házat építeni? Mégis miből akarja kifizetni? Ahhoz teljesen el kellene adósodnia. Az pedig hová vezetne? Mi van, ha ezek csak csalfa remények? Oskar Michalski idestova egy éve rendkívül kusza körülmények között él, a fáradságos kitartó munka és türelem mellett számos meggondolatlan tett jellemzi, utóbbi miatt nem egyszer került már bajba. Bár Ilse nagyon is meg tudja érteni, miért ilyen. Elmondhatatlanul nehéz lehet a férfi számára, hogy ennyi ideig kell várnia a szeretett nőre. Még csoda, hogy eddig kitartott, más már rég megfutamodott volna. De nem Oskar Michalski, aki csak arra vár, hogy végre megszerezhesse az ő Helgáját, és hazavigye. Ezt pedig megteszi, bármennyire nehéz is lesz neki. Ilse igazán meghatónak tartja a férfi hűségét és kitartását, és gyakran dühös a nőre, aki ilyen keményen és kíméletlenül bánik vele. Helga ugyanis semmiképp sem volt hajlandó elhagyni a fiát, ezért úgy döntött, hogy Dingelbachban marad. Mindenkinek világosan az értésére adta, hogy azt akarja, a dolgokat tisztességesen és becsületesen rendezzék el. Csak azután hajlandó Oskarhoz költözni, miután elvált, és kizárólag azután lesz a férfié. Előtte nem. Semmiképp sem szeretne vele „vad házasságban” élni, mert akkor végleg „egy senki lenne” a dingelbachiak szemében.

– Komolyan azt hiszi, hogy a dingelbachiak majd ismét befogadják maguk közé, ha egyszer férjhez megy Oskarhoz? – kérdezte nemrég Ilse házvezetőnője, Carla, miközben ujjával a homlokát kocogtatta. – Majd erősen meg fog lepődni a Helga. Egy elvált asszony mindig is elvált asszony marad. Akkor is, ha újra férjhez megy. Egyházi esküvő amúgy sem jöhet szóba.

Carla úgy véli, Helga jobban tenné, ha – gyerek ide, gyerek oda – Oskarral együtt fogná a sátorfáját, és elmenne innen. Nem tisztességes dolog ilyesmire kárhoztatni egy férfit. S most már Ilse is hajlik arra, hogy ugyanezt a nézetet vallja. Oskar nincs jól, a télen kétszer is súlyos hörghuruttal küszködött, tavasszal pedig az influenza miatt kényszerült betegszabadságra. Lefogyott. Ráncain és beesett szemén látszik, hogy sosincs nyugta, még a hétvégéit is odalent tölti Hannes Killingernél, ahol állítólag a kovácsműhelyben segít. Persze arról már nem szól a fáma, hogy ott Helgával is találkozgat, de mindenki gyanítja. Az biztos, hogy késő este teszi, mert Helgát napközben száz kíváncsi szempár követi, és mert ő maga is rettentően odavan a jó híréért, aminek amúgy már teljesen mindegy, nem ér az egy fabatkát sem.

Ilse a fejét rázza, és úgy dönt, majd megbeszéli a dolgot Richard Goldsteinnel. A férfit pár napra Frankfurtba szólította a kötelesség, hogy néhány fontos banki ügyet elintézzen, de ma este újra itt lesz a villában bérelt lakásában, és valószínűleg azt tervezi, hogy elviszi őt valahová vacsorázni. Immár több mint egy éve annak, hogy Richard itt él és dolgozik az emeleten berendezett galériában, és – ahogy Ilse annyira remélte – újra elkezdett festeni. Kapcsolatukat inkább barátinak, kollegiálisnak és kölcsönös tiszteleten alapulónak lehetne mondani, bár Ilse úgy érzi, mintha időközben egyfajta vonzalom is kifejlődött volna közöttük.

Ilsének nincsenek illúziói. Richard Goldstein jóképű férfi, bizonyára felkeres egy-két hölgyet Frankfurtban is, ám anélkül, hogy bárki mellett komolyan elköteleződne. Ő továbbra is a férfi jóbarátja, valamint türelmes hallgatósága és tanácsadója egyben, akivel a férfi sok mindent megoszt, olyan dolgokat is, amiket sem az anyjával, sem más, hozzá közel álló személlyel nem akar kitárgyalni. Esti beszélgetéseik mindenekelőtt a férfi régóta elfojtott szenvedélye, a művészet körül forognak, de olyan intim, személyes dolgok is előkerülnek, mint a férfi háborús élményei, amelyeket – mint oly sokan – ő sem tudott soha elfelejteni, és ezek továbbra is súlyos teherként nyomják a lelkét. Egyedül az anyjával való furcsán távolságtartó, mégis ragaszkodó kapcsolatáról nem beszél soha neki.

Ilse számára a férfi jelenléte nagyon sokat jelent. A vele való találkozások kitűnően ellensúlyozzák a gyár vezetésével járó kemény munkát a hétköznapokban, betekintést nyújtanak egy új, Ilse számára eddig ismeretlen világba, amely lenyűgözi, és amelyből a vele született szervezői tehetsége révén most már ő is sokszor lelkesen kiveszi a részét. Nem sokkal a beköltözése után Richard Goldstein más művészek előtt is megnyitotta a műtermét, és azóta kisebb kiállításokat szervez, amelyekre a környékbeli barátokat és ismerősöket is meghívják. De idővel különféle előadások, zenei estek és felolvasások is helyet kaptak náluk. A férfi nem is titkolja, valójában azt szeretné, ha a pénzmozgást valamiképpen összehozhatná a művészettel, hogy a tehetséges, ám a nagyközönség előtt még ismeretlen művészek megfelelő bevételhez jussanak, ezáltal lehetővé váljon számukra, hogy anyagi gondok nélkül szabadon alkothassanak. Ilse szerint azonban túlságosan szerény, folyton meghúzódik a háttérben, eddig legalábbis még sehogy sem lehetett rávenni, hogy a saját műveit is megmutassa a nagyközönségnek.

– Túlságosan rosszak – hajtogatja. – Én nem vagyok művész, csupán némi tehetséggel és szorgalommal megáldott mesterember. Szerencsére annyira hiú sem vagyok, hogy e téren illúzióim legyenek.

– Nekem tetszenek a képei – feleli erre mindig Ilse, és ezt komolyan is gondolja.

– Ennek nagyon örülök.

Amikor a férfi ilyen meleg, szívélyes mosollyal illeti, Ilse teljesen összezavarodik, és nem sok választja el attól, hogy hamis reményeket tápláljon. De nem, a férfi a barátja, egy kellemes társ – semmi több. Ugyanilyen csábos mosoly jár a többieknek is, különösen azoknak a művészeknek, akiket meghív ide a villába: férfiaknak és nőknek egyaránt. Még Carlának is, aki a kezdetektől nagy tisztelettel viseltetik iránta, sőt amikor a férfi megérkezik, a házvezetőnő mély meghajlással fogadja, amire persze máris szívélyes mosoly a válasz.

Ilse bezárja az irodát, és átmegy a villába, hogy kicsit rendbe hozza magát, mielőtt a férfi megérkezik. Épp csak lecseréli átizzadt blúzát, és a fésűvel megigazgatja a haját – mást nem. Elvégre már több mint egy éve ismerik egymást, ugyanabban a házban laknak, és Ilse nagy örömmel állapította meg, a férfi sem tulajdonít különösebb jelentőséget annak, hogy mi van rajta, és hogy néz ki, amikor odafent tevékenykedik a galériában, ami valójában a munkahelye. Nyáron gyakran látni őt világos nadrágban és lenge ingben, mezítláb, ahogy ingujját feltűrve áll a festőállványánál. Vékony testalkatú, inkább szálasnak, mint izmosnak mondható, és amikor az ingje felső gombját is kigombolva hagyja, látni lehet sötét mellszőrzetét. Nyakában finom aranyláncot hord, amelyen egy medál lóg. Valami családi örökség.

Carla kitárja előttük az ajtót, frissen vasalt fehér kötényt visel, hisz jól tudja, hogy „Goldstein úr” ma este érkezik.

– Készítettem egy kis teát – súgja Ilsének. – Marthe Haller külön erre az alkalomra rendelte nekem a kandiscukrot.

– Nagyszerű, Carla. Hogy idebent eszünk-e, vagy odakint, attól tartok, azt még nem tudnám megmondani…

– Goldstein úr kereste nemrég telefonon. Szeretné, ha elmennének Bad Homburgba, a bátyja éttermébe. Na igen – bizonyára szeretné látni, hogyan sikerült a bátyjának befektetnie a pénzét…

– Milyen remek ötlet – feleli Ilse, szemrehányó pillantást vetve Carlára.

– Pontosan ezt mondtam én is a telefonban, nagyságos asszonyom.

– Akkor ideje átöltöznöm. Ha közben megérkezne, vihetnél neki egy kis teát.

– Örömmel, Küpper asszony.

Az emeleten lévő szobája felé tartva Ilse továbbra sem tud Carla bosszantó megjegyzése fölött napirendre térni. A házvezetőnőnek már az sem volt ínyére, hogy Richard úgy fél évvel ezelőtt igen kedvező hitelt szerzett a bátyjának, Josefnek, amit a férfi baráti segítsége nélkül soha nem kapott volna meg. Időközben már Ilse előtt is világossá vált, hogy a bátyja reménytelenül eladósodott. Ha nincs Richard Goldstein, és nem nyújt neki segítő jobbot, a Bad Homburgban lévő fogadót, valamint a telket már rég elárverezték volna, és a bátyja a családjával együtt csak kolonc lenne a nyakán. Ő mégis óva intette Richardot, hogy ne tegye, attól tartott ugyanis, hogy ez a pénz is hasonló sorsra jut, mint a korábban kölcsönzött összeg, és a bátyja nagyravágyó tervei miatt ez is eltűnik. Richardot azonban nem lehetett lebeszélni nagylelkű szándékáról.

Az igaz, hogy előtte hosszas és meglehetősen kemény tárgyalást folytattak Joseffel, alaposan átrágva magukat a bátyja pénzügyein, közösen kitalálták, mely projektekbe fektessenek, és milyen módon tegyék azt. Ilse nem volt jelen ezeken a megbeszéléseken, ami mindezek tükrében különösen nyugtalanító a számára, hiszen ismeri jól a bátyját, aki nem kifejezetten híve a tiszta játszmáknak, és előszeretettel veri át az embereket. Így jelenleg nem tehet mást, egyszerűen bízik Richard üzleti érzékében, és csak reméli, hogy a férfi tudja, mit csinál.

Amikor Ilse világoskék nyári ruhájában a második szintre tart, Richard már az egyik nagy ablaknál áll, és a tájat fürkészi. Továbbra is elviselhetetlen a hőség, a néhány nappal korábbi hűsítő zivatartól ugyan elkezdtek kizöldülni a rétek, bár a lezúduló víztömeg számos repedést és gödröt hagyott maga után a kukorica- és árpaföldeken. Richard persze ezeket a szabálytalan mintákat is egy művész szemével látja az okkersárga és halványzöld földeken, a következő nap minden bizonnyal egy vázlat is készül majd róluk. Ilse ellenben tisztában van vele, milyen komoly károkat jelent majd az aratásnál a gazdáknak, ha az időjárás nem lesz kegyes hozzájuk.

– Fogadja szívből jövő üdvözletemet, kedves Ilse! – szólítja meg a férfi vidáman. – El sem tudom mondani, mennyire örülök, hogy végre elmenekülhettem Frankfurt poros utcáiról, és újra itt lehetek önnel.

Kezet fognak. A férfi egyszer, csak egyetlenegyszer próbálta üdvözlésképp Ilse vállára tenni a karját. Ám a nő a mai napig bosszankodva gondol rá, mennyire összerezzent az érintésétől, szinte az egész teste kővé dermedt. Ilse nem igazán érti, miért nem közeledett eddig Richardhoz. Hisz nem lenne abban semmi. A férfi a művész barátait és a többi ismerősét is gyakran köszönti rövid, szívélyes öleléssel. Na igen, Ilse pedig tudvalevő, hogy sérült gyermek, ráadásul vénlány. Sajnos ezen már nem tud változtatni, ezzel együtt kell élnie. Bár most legalább már a keresztnevükön szólítják egymást, jóllehet továbbra is maradtak a magázásnál.

– Én is örülök, hogy visszajött, Richard – feleli Ilse mosolyogva. – A ház olyan kihaltnak tűnt a serény munkálkodása nélkül idefent.

Mindenekelőtt a másik társaságában eltöltött esték hiányoztak neki, ám ezt azért mégsem kötné ilyen nyíltan a férfi orrára. Napközben szinte alig látják egymást: Ilsének a gyárban van dolga, a férfi pedig fent, a műteremben dolgozik. Irodája ablakából azonban Ilse gyakran felpillant a villa második szintjére, és nem ritka, hogy ott találja, ecsettel a fogai között, ahogy odafentről integet le neki. Ilyenkor nevetve visszainteget, és gyorsan újra belemerül a munkába. Milyen kár! Az új iroda többé nem teszi majd lehetővé ezt a szívélyes kontaktust, mivel az ablakok keletre, a falu felé néznek.

A férfi a marokkói székekkel körbevett intarziás, kerek asztalhoz megy, és teát tölt. Legszívesebben azt a keveréket használja, ami egyenesen Angliából érkezik – egy erős, intenzív italt, amit Ilse csak tejjel és sok-sok cukorral tud meginni.

– Remélem, nem bánja, hogy ma estére asztalt foglaltam a Királyhoz címzett fogadóba – mondja, kényelembe helyezve magát az egyik karosszékben.

Világos vászonöltönye szépen vasalt, és úgy áll rajta, mintha csak rá öntötték volna. Frankfurtban van egy kiváló szabója, de hogy mennyiért dolgozik, arról mélyen hallgat.

– Dehogy bánom. Hogy őszinte legyek, már engem is furdalt a lelkiismeret, amiért ilyen sokáig nem látogattam meg a bátyámat. Bár szerintem ők is nagyon elfoglaltak voltak. Legalábbis Josef sem hallatott magáról.

– A családi kötelékek fontosak, ápolni kell őket – feleli a férfi, és kissé zavarba jön, ahogy Ilsére pillant, majd így folytatja: – Vettem a bátorságot, és anyámat is meghívtam ma estére. Azzal a merész feltételezéssel, hogy bizonyára nem bánná, kedves Ilse.

A férfi mosolyába egy cseppnyi bűntudat lopódzik, ugyanakkor melegséget áraszt, amivel bárkit meggyőzne. Ilse időközben kitapasztalta, hogy egyszerűen így próbálja érvényesíteni az akaratát. Udvariasan, bájosan, figyelmesen, ám makacs elszántsággal.

– Ez aztán a kellemes meglepetés – feleli homlokát ráncolva. – Akkor viszont lehet, hogy valami mást kellene felvennem. Az ön édesanyja inkább az elegáns, nőies ruhákat kedveli, ez a darab pedig egy laza nyári estéhez illik.

– Dehogy! – kiált fel a férfi. – Én imádom, mikor ezt a ruhát hordja. Csodálatosan áll önnek a kék. Az ég szerelmére, kérem maradjon olyan, amilyen mindig is volt, Ilse!

– Hát, jó. Ha úgy véli…

Ilse a teáját kortyolgatva azon töpreng, vajon mi késztethette a férfit arra, hogy meghívja az anyját a vacsorára. Az óta a különös este óta – több mint egy év telt el azóta –, amikor a bátyja fogadójában pincérnőt alakított, Goldstein asszonnyal egyszer sem futottak össze. Amit nem is bánt, mivel nem nagyon kedvelte a hölgyet, így hát nem érezte szükségét annak sem, hogy újra találkozzanak. Nos, a viszontlátás immár úgy tűnik, elkerülhetetlen. Ezért pedig most sem lelkesedik. Ám a férfi kedvéért udvarias lesz, előzékenyen viselkedik, és mindent megtesz, hogy jó benyomást keltsen.

– Szeretne vezetni? – kérdi a férfi, amikor már odalent állnak a kocsinál.

– Nagyon szívesen.

Amióta Richard itt lakik, sofőr nélkül jön-megy. Hamar rájött, hogy Ilse milyen lelkes autóvezető, és amilyen gyakran csak lehet, átengedi neki a volánt. Mintegy kedves gesztusként; úgy általában, a férfinak igen jó érzéke van ahhoz, hogyan tegyen a kedvére, és Ilse megtanulta, nyugodtan elfogadhatja ezeket a felajánlásokat. Ez eleinte egyáltalán nem volt könnyű számára. Fiatalkori csalódásai és megaláztatásai miatt bizalmatlan lett, és jó vastag páncélt növesztett maga köré. Eleinte képtelen volt elhinni, hogy egy férfi minden hátsó szándék nélkül szeretne szívességet tenni neki.

Így hát Ilse elveszi a férfi kezéből a kocsikulcsot, és beindítja a motort. Richard lehúzza a tetőt, meleg menetszél borzolja a nő haját. Biztos, ami biztos, leveszi a szalmakalapját, nehogy elvigye egy fuvallat. Óvatosan kormányozza az autót a hepehupás falusi úton, por kavarog körülöttük, tyúkok menekülnek fejvesztve előlük, az ablakokból és a tanyák kapuiból kíváncsi szempárok figyelik őket, amerre járnak. Anni Christ és Lenchen Grossmann a Grossmann-tanya előtt áll, mindketten röviden biccentenek az előttük elhaladó párnak. Ám nem azzal a biccentéssel, amellyel egymásnak szoktak köszönni, hanem amolyan lassú, alázatos főhajtással. Ilse tisztában van vele, hogy mindenféle pletykák keringenek Richardról és róla a faluban, de ez nem zavarja, hiszen tudja, hogy a falubeliek őket egészen más mércével mérik. Ő „Küpper asszony a villából”, vagyis teljesen más szabályok vonatkoznak rá, elvégre ő „városi”.

Útközben elmesélik egymásnak, mi történt az elmúlt héten – Ilse megtudja, hogy a férfi egy hosszú és unalmas banki tárgyaláson vett részt Frankfurtban, ám közben rábukkant két művésznőre is, akiket alkalomadtán majd szívesen meghívna a villába. Ilse úgy dönt, jobb, ha nem kérdez rá, hogy a hölgyek vajon olyan fiatalok és csinosak-e, mint ahogy azt képzeli, inkább az előttük álló költözésről mesél, hiszen egy új gyárépületet vesznek birtokba, ami egy vadonatúj gyártócsarnokot és egy irodai részleget is magában foglal. Természetesen mindent alaposan megterveztek, hogy a munkafolyamat és a termelés lehetőleg a költözés idején is zavartalanul haladjon.

Majd előáll a javaslatával, miszerint felkérhetnék Frieda Hallert egy színházi estre.

– Igen tehetséges színinövendék, és nincs valami könnyű helyzetben. Az anyja egyáltalán nem támogatja a pályaválasztásában, sőt mindent megtesz, hogy különböző akadályokat gördítsen a lánya elé. A nagyanyját is csak kivételes alkalmakon látogathatja meg, kizárólag ilyenkor aludhat nála, amúgy estére mindig otthon kell lennie Dingelbachban.

A férfi nevetve feleli, hogy egy fiatal lány esetében egyáltalán nem ördögtől való, ha este otthon kell maradnia. Bár Friedát még nem is látta, hiszen mindig a villában tartózkodik, soha nem megy le a faluba.

– Ő nem más, mint Haller asszony unokája, aki Frankfurtban él, és aki igen lelkes támogatója az ön művészeti alapítványának – teszi hozzá Ilse.

– Vagy úgy! Hát persze. Jó, hogy említi. Akkor ezt valóban nem ártana alaposan megfontolni.

Bad Homburgban aztán igen vegyes kép fogadja őket. Kiderül, hogy a Királyhoz címzett étteremnek nem túl sok előnye származott az átalakításból: a régi vendéglő jobb és bal oldalához toldott kocka formájú helyiség miatt az épületegyüttes valahogy elvesztette régi báját, most valahogy olyan „összetákoltnak” hat. Az épületnek korábban árnyékot nyújtó fák helyén jelenleg egy nagy placc terül el, segítve a jómódú vendégek parkolását. Legalább egy kis zöld területet meghagyhattak volna, amit beültetnek virágokkal, hisz így a park kiváltképp kietlennek és száraznak tűnik ebben a nyári hőségben. A telek hátsó részén, ahol a bátyja elképzelései szerint a hotelnek és az azt övező romantikus parknak kellett volna létesülnie, hatalmas a káosz. A szóban forgó park egy részében veteményeskertet alakítottak ki, a másik részét gaz borítja, a leendő vendégház helyén pedig csupán egy hatalmas gödör tátong, amit a sógornője szemlátomást szeméttárolónak használ.

– Fontosnak tartottam, hogy az étterem mihamarabb elnyerje új formáját, hogy ismét szert tehessünk bevételre – magyarázza Richard, szinte szabadkozva az eléjük táruló ocsmány látvány miatt.

– Nagyon helyes – ért egyet vele Ilse.

Odabent a bátyja, Josef fogadja, aki már türelmetlenül várja őket.

– Na végre, hogy kegyeskedtek meglátogatni minket. Irma már azt hitte, hogy a húgom látni sem akar. Ha-ha… Na, nézzetek csak körül minálunk! Sok minden változott itt azóta, amire nagyon büszkék vagyunk.

A férfi túlzott udvariassága és szolgalelkűsége feltűnő, még egy üveg pezsgőt is bont a köszöntésükre, majd végigvezeti őket az újonnan kialakított vendéglátó helyiségeken, amelyek az elhúzható tolóajtók segítségével akár egyetlen nagy teremmé is összenyithatók, ha a helyzet úgy kívánja. Ilsének az sem kerüli el a figyelmét, hogy a bátyja vadonatúj, méretre szabott öltönyben feszít, a cipője is drága bőrből készült. Vagyis nemcsak az épületbe fektette a pénzt, hanem arra is volt gondja, hogy a ruhatárát alaposan kibővítse. Feltehetően a sógornője sem maradt rest e téren.

Na de – most, amikor előkelő és gazdag vendégeket fogadnak, jó is, hogy adnak magukra.

A villa gyönyörű régi bútorai – amiket a sógornője annyira magának akart – néhány kivételtől eltekintve szinte mind eltűnt innen. A meisseni étkészlet és az ezüst evőeszközök sincsenek már meg.

– A régi holmikat eladtuk – magyarázza Josef. – Az én Irmám szerint úgyis most, hogy finom uraságokat látunk vendégül, inkább valami újra és korszerűre van szükségünk.

Ilsét rettentően bosszantja a bátyja szélhámossága. Azért kellett eladniuk azt a sok szép holmit, mert pénzre volt szükségük, ez az igazság. Most már bánja, hogy olyan nagylelkűen átengedte a sógornőjének az örökségét. Pedig ezek egytől egyig a szülői házból hátramaradt kedves, gyerekkori emlékek, amelyek most minden bizonnyal örökre elvesztek.

A régi holmikat új asztalokra és kárpitozott székekre cserélték, az ablakok elé pedig nehéz, vörös függönyöket akasztottak. A helyiségben itt-ott egy-egy cserépben egzotikus növények árválkodnak, szomorú látványt nyújtva, és mivel kevés a férfi, hamarosan elhervadnak. Ilse látja, hogy hozzá hasonlóan Richardnak sincs ínyére az új berendezés, de nem mutatja, ehelyett barátságos köszönetnyilvánítás kíséretében helyet foglal a számukra fenntartott asztalnál.

Josef ekkor újonnan nyomtatott, aranydíszítésű étlapot nyújt át a férfinak. Richard ajánlására a bátyja egy francia szakácsot szerződtetett, aki gyorsan véget vetett sógornője konyhai uralmának. A gyerekeket sehol sem látni, de Ilse jól tudja, hogy egész délután a konyhában voltak, és a szakács utasításai szerint zöldséget pucoltak. Az alkalmazottak drágák, feltehetően a szakács is egy egész vagyonba kerül nekik.

– Ez most teljesen más, mint az a házi koszt, amit korábban felszolgáltunk – jegyzi meg Josef. – Amióta a konyhánknak Bad Homburgban híre ment, számos előkelő vendégünk lett. Már a königsteini helyőrség két francia tisztje is megfordult nálunk.

A Rajna jobb partján elterülő vidékeken egészen a Taunusig továbbra is francia megszálló csapatok állomásoznak mindenütt – az emberek idővel megszokták őket, és amennyire csak tudnak, igyekeznek jól kijönni velük. Láthatóan a tehetős, gyógyulni érkező vendégeknek sincs semmi kifogásuk a francia konyhával és a megszálló tisztekkel kapcsolatban.

Aznap este azonban egyelőre ők az egyetlen vendégek, Goldstein asszony még nem jelent meg. Amikor végre megszabadulnak Josef tolakodó jelenlététől, és egymás mellett ülve az étlapot tanulmányozzák, Ilse hirtelen megérzi, milyen feszült Richard. Úgy látszik, mégsem hagyja annyira hidegen az anyjával való közelgő találkozás, mint ahogy eddig mutatta. Emiatt most Ilse is kezd nyugtalanná válni. Különben is hol marad már az anyja? Elég udvariatlan dolog másokat így megvárakoztatni.

Goldstein asszony jó húsz perc késéssel fut be, a sofőrje kíséretében, Josef elé siet, aki a lehető legnagyobb hajbókolással köszönti őt.

– Isten hozta minálunk, nagyságos asszonyom! Micsoda öröm, hogy ismét megtisztel bennünket. A kedves fia és a húgom már várja önt.

Goldstein asszony legutóbbi találkozásuk óta alaposan megöregedett, ezt a tényt a sok smink és a tökéletes frizura sem palástolhatja. Miközben Josef buzgón az asztalukhoz kíséri, az asszony a botjára támaszkodik, és a fejét is kénytelen kissé megemelni, hogy szemügyre vehesse az előtte helyet foglaló két személyt. Richard máris felpattan, hogy köszöntésképpen átölelje édesanyját, majd bemutatja őt Ilsének is.

– Ilse Küpper. Az én kedves ismerősöm, akinek, mint tudja, a villájában bérelek egy lakást.

– Örvendek – szól a férfi anyja, anélkül, hogy Ilsére pillantana.

Richard kihúzza a széket az idős hölgynek, aki helyet foglal. Jó nagy fájdalmai lehetnek, ám arcvonásai rezzenéstelenek maradnak. Egyenes háttal, mereven ül, anélkül, hogy hátradőlne, miközben kis kézitáskájából a lornyont előhalászva az étlapot tanulmányozza.

Mivel továbbra is hallgat, és Ilse most már tényleg nem tudja, mit mondhatna, Richard ragadja magához a szót. Tanácsokkal látja el az anyját az ételválasztásban, rendel egy aperitifet, és arról is mesél, hogy ősszel milyen kisebb rendezvényeket tervez a villában.

– Ez egy olyan hely, ami rendkívül jó atmoszférát teremt egy ilyen eseményhez, Mama. Az a vidéki környezet a romantikus kilátással, azok a világos szobák abban a bájos épületben, és mindehhez egy csodálatos, művészetkedvelő vendéglátó, aki nagy lelkesedéssel támogat ebben a tevékenységemben…

– Küpper asszony, ugyebár? – figyel fel ekkor Goldstein asszony Ilsére, éles pillantást vetve rá. – Egyszer már volt szerencsénk, itt ezen a helyen, ha jól emlékszem.

– Így van, nagyságos asszonyom. Akkoriban én voltam az, aki kisegítettem a bátyámat egy igen kellemetlen helyzetből, miután több alkalmazottja is kiesett egy estére.

– Úgy hallottam, egy gyárat igazgat?

– Igen, én vettem át a Pilz & Küpper üzemet apámtól.

– Miért nem a férje?

– Nem vagyok férjnél, nagyságos asszonyom.

A kis kihallgatást Irma, Ilse sógornője szakítja félbe, aki meleg szívélyességgel köszönti a vendégeket, és az óhajaikról érdeklődik. Ő is másként öltözködik, ez a rövid fekete ruha nem is áll rosszul neki, bár Ilse ízléséhez képest túlságosan erősen sminkeli magát. Ételt választanak, megrendelik a hozzáillő borokat, majd Irma begyűjti az elegáns étlapokat, és elvonul a konyhába.

– Az én időmben a lányokat még arra nevelték, hogy a háttérben csendben szorgoskodva támogassák a férjüket mindenben – jegyzi meg Goldstein asszony mosolyogva. – Egy jó családból származó lánynak szégyen lett volna bármilyen szakmát tanulni.

– Változnak az idők, drága Mama… – szól közbe Richard.

– Nem valami jó irányba.

Ilsének az az érzése, ehhez neki is lenne egy-két szava.

– Ezt a feladatot nem én választottam magamnak, Goldstein asszony – szól határozott hangon. – Ám amikor rájöttem, hogy rajtam kívül senki nincs, aki sikerrel folytathatná apám munkáját, úgy döntöttem, nekem kell a helyébe állnom. És ma is büszkén mondhatom, hogy a Pilz & Küpper üzem az én közreműködésem nélkül már sehol sem lenne.

– Igazán elismerésre méltó – jegyzi meg Goldstein asszony közömbösen. – És ahogy hallom, emellett újabban a művészeteknek szenteli az idejét.

Ekkor már a kettejük szóváltását eddig növekvő aggodalommal követő Richard is közbeszól. Hogy ékes szavakkal, a rá jellemző bájjal ecsetelje, micsoda megelégedést hozott számára, amikor elérhette, hogy Küpper asszony a fárasztó gyárigazgatói teendői mellett a képzőművészetnek is hódoljon.

– Mint tudod, Mama, újra elkezdtem festeni, ami nagy örömmel és elégedettséggel tölt el engem. És ezt kizárólag Küpper asszonynak köszönhetem, amiért végtelenül hálás vagyok neki.

– Azt mondták, a múlt héten ismét Frankfurtban voltál – folytatja az anyja a legkisebb érdeklődést sem mutatva az elhangzottak iránt. – Örömmel hallom, hogy a sok zavaró körülmény mellett olykor a banki teendőidre is ügyet fordítasz.

– Ez magától értetődik, Mama. Soha nem hanyagolnám el a lényeges kötelezettségeimet, efelől nyugodt lehetsz.

Az előétel tálalva, egy kis szelet füstölt lazac egy aprócska blansírozott zöldséggel és egy leheletnyi tormakrémmel. Goldstein asszony felszúr némi zöldséget, nyáron sosem eszik halat. Majd Richarddal a Balti-tenger mentén lévő Heiligendammban tervezett nyaralásáról beszélget, a bátyjára, Jacobra panaszkodik, aki félholtra dolgozza magát a banknál, képtelen elszabadulni, végül az egyik Bad Homburgban lévő villájára tereli a szót, amit időközben Richardra íratott, bár fel kellene újítani. Ilse csendben kortyolgatja a borát, kirekesztettnek érzi magát. A napnál is világosabb, hogy Goldstein asszony nem helyesli a fia ambícióit. Egyértelműen látszik rajta, hogy jobban örülne, ha a családi banknak, a Blum & Hirschbergnek szentelné minden idejét, ahelyett, hogy a Küpper-villában lakik, és festeget. Goldstein asszony a fia hölgykíséretével szemben érzett ellenszenvét sem rejti véka alá, még annyira sem, ahogy azt Ilse várta volna. Nos – az érzés kölcsönös. Ilse azonban nem az a fajta, aki csak úgy megfutamodik. Tudja, hogy Goldstein asszony egy öreg, megkeseredett ember, aki görcsösen ragaszkodik a fiához, és a jelek szerint a legnagyobb félelme, hogy a férfi kicsúszhat a befolyása alól. Ilse nem tehet mást, mint továbbra is udvarias marad, és igyekszik a lehető leggyorsabban véget vetni ennek a kellemetlen találkozónak.

Ebben Goldstein asszony is segítségére van, nyilvánvalóan neki is ugyanaz a szándéka. Vendéglátóik kifinomult diplomáciai érzékkel a levest és a főételt is felszolgálták, ám a desszertig további kellemetlen szünet várható, amit kénytelenek beszélgetéssel tölteni. Az idős hölgy bejelenti, ideje visszavonulnia.

– A hátam sajnos nem engedi, hogy ilyen hosszasan egy helyben üljek – teszi hozzá magyarázatként. – De az est további részében itt van Küpper asszony kellemes társasága, úgyhogy édesanyád sem hiányzik majd neked.

– Ugyan, hogy mondhatsz ilyet? Végtelenül sajnálom, hogy máris itt kell hagynod minket, Mama… – feleli Richard borúsan.

Ilse is teljes megértéséről biztosítja.

– Nem lehet valami kellemes, ha az embernek állandó fájdalmai vannak. Mielőbbi gyógyulást kívánok önnek.

Az asszony korai távozása miatt azonban esze ágában sincs sajnálkozását kifejezni. Nem áll szándékában hazudni, Goldstein asszony így is, úgy is tudja, mit gondol róla. Kiderül, hogy a sofőr már odakint várakozik, fél tízre rendelték vissza. A férfi anyja udvariasan megköszöni Ilse megértését, majd Richard segít neki felállni, és a kezébe adja a botját. A férfi az ajtóhoz kíséri az idős hölgyet, ahol a sofőr már várja. Josef elszalasztja a búcsúzást, és Irma, a sógornője sem hallja, mert az időközben érkezett többi vendéggel van elfoglalva.

– Milyen kár! – szól Richard, ahogy az asztalukhoz visszatér. – De ugye nem hagyjuk, hogy ez a kis közjáték beárnyékolja ezt a szép estét, igaz?

A férfi bátorítóan mosolyog Ilsére, úgy tűnik, máris túltette magát anyja korai távozásán.

– Semmi esetre sem!

Ilse úgy véli, ez az este csak most kezd igazán érdekessé válni, és a sejtése hamarosan be is igazolódik. Richard újabb palack bort rendel, és elnézést kér az anyja miatt, akit az előző évi hátműtétje után újabb panaszok gyötörnek, ám aki mindezek ellenére mindent megtesz, hogy ezzel a problémájával másokat ne terheljen.

– Kegyes, szeretetteljes ember, még ha a fájdalmai miatt néha ridegnek tűnik is.

A desszert közben csendben kielemzik az étterem új berendezését, nagyokat viccelődve Ilse sógornőjének ízlésén, és a férfi ugyanúgy osztozik a szép régi bútorok elvesztése miatti sajnálatában.

– Mindezek ellenére muszáj újra és újra kihangsúlyoznom, hogy milyen végtelenül otthonosan érzem magam önnél a villában – mondja végül a férfi, és még hozzáteszi: – Olyan szabad és boldog vagyok ott, mint eddig soha.

Ilse érzi, ahogy a férfi a kezét a kezére teszi, ezúttal nem rezzen össze. A bor miatt van? Vagy a férfi gyönyörű, sötét szeme teszi? Hiszen a tekintete szinte égeti. A védőfal, amit maga köré épített, lassan leomlik, viszonozza a férfi tekintetét, rámosolyog.

– Ezzel én is így vagyok – vallja be. – Amióta beköltözött a villába, annyi csodálatos dolgot éltem át, és annyi új dolgot tanultam! Igen, egy teljesen új világ nyílt meg előttem.

Odaát a szomszédos asztalnál valaki harsány nevetésben tör ki, a terem másik felében Irma egy sajttálat szolgál fel, és tört franciájával szorgosan sorolja az ott található finomságok nevét. Richard és Ilse eközben továbbra is egymást nézi, mosolyukba derű költözik, s a férfi még jobban megszorítja a nő kezét, amit Ilse kellemesnek, már-már természetesnek vél.

– Drága Ilse – folytatja a férfi, mit sem törődve azzal, ami körülötte zajlik –, ez egy igazán különleges este, ezért engedje meg, hogy egy szokatlan ajánlattal álljak elő!

– Halljuk! Készen állok minden gaztettre – feleli a nő pajkosan.

– El tudná képzelni, hogy a feleségem legyen?

Az előbbi mámoros hangulat egy csapásra semmissé válik. A férfi most tényleg megkérte a kezét? Vagy félreértette volna? Ennyi pohár bortól megrészegülve könnyen előfordulhat, hogy az álmok a valósággal összekuszálódnak.

– Nem tudom, valóban jól értettem-e…

A férfi az ajkához vonja Ilse kezét, és megcsókolja.

– Igen, megkértem a kezét, Ilse – mondja a férfi halkan, kissé szórakozottan, már-már kacér pillantást vetve felé. – Tudom, az ajánlatom meglepetésként éri, és nem várom el, hogy még ma este választ adjon nekem. Jobban ismerem, mint gondolná, drága Ilse. Jól tudom, hogy előbb túl kell tennie magát ezen a hirtelen jött rajtaütésen…

3. FEJEZET

– Igazi szerencse a szerencsétlenségben – véli Rudolf Alberti. – Ez rosszul is végződhetett volna.

Johannes Hohnermann aggódva néz a jobb kezére, amit a falu gyógyítója vastag kötéssel pólyált be imént. Épp Ursula Döngesnek segített a széna begyűjtésében, mivel a két gyerekét egyedül nevelő háborús özvegy egymaga képtelen megbirkózni a gazdasággal. A kasza fenése közben aztán véletlenül megcsúszott a keze, így mély vágást ejtett a szerszámmal a kézfején.

– Így van ez, ha egy városlakó belekontárkodik a gazdálkodásba – feleli a férfi zavart mosollyal. – A tanítványaim bizonyára jókat derülnek, ha a bal kezemmel próbálok írni a táblára. Mint valami macskakaparás, úgy fest majd.

Alberti kissé elmosolyodik, majd azzal vigasztalja, hogy az iskola csak két hét múlva kezdődik. Addigra a seb ugyan nem gyógyul be, de a mostani kötést kicserélhetik egy vékonyabbra, amivel Hohnermann már nyugodtan írhat is.

– Jó, hogy mindjárt alaposan nekiállt vérezni – mondja Alberti. – Így nem került kosz a sebbe, különben könnyen vérmérgezés lehetett volna belőle.

Bizony, vérzett az rendesen. Hohnermann először csak a zsebkendőjét szorította a sebre, és tovább fente a kaszát, de Rudolf Alberti, aki szintén Ursula Döngesnek segített a kaszálásban, már rohant is, és gyorsan kivette Hohnermann kezéből a szerszámot.

– Nem úgy van az, Hohnermann úr. Jöjjön csak velem, ellátom a sebét!

Így hát Hohnermann most komor hangulatban ott ül az íróasztalánál, saját ügyetlenségén bosszankodva, kezét a nyakára akasztott kötés tartja. Ha jobban odafigyel, rég befejezték volna a kaszálót, és másnap már be is hordhatnák a szénát. Rettentően sajnálja, mivel Ursula már enélkül is el van maradva a sok teendővel. Bár a két gyerek, a kilencéves Kati és a tizenegy éves Klaus is besegít, ahol csak tud, de egyedül, férfi nélkül az asszony képtelen elboldogulni a gazdasággal. Nemsokára be kell takarítani a gabonát és az árpát, levágni, kötegbe rakni, behordani és csépelni, így Ursulának ismét elkél majd a segítség. Remélhetőleg addigra meggyógyul a keze.

A férfi sóhajtva felkap egy könyvet, amit még előző héten vett Frankfurtban. Egy ruandai expedícióról szóló beszámolót tartalmaz, amit egy német arisztokrata vitt véghez, miután teljesen lenyűgözték az ottani vulkánok. A kötetet számos fényképpel illusztrálták, amelyek közül néhányat majd kivág, és felragaszt egy kartonlapra, hogy megmutassa a diákjainak, amikor Fekete-Afrikáról tanulnak.

Hiányoznak neki a tanítványai. Három hete nyomasztó csend honol az iskolában, semmi hangos csevegés, semmi vidám nevetés és csoszogás, semmi futkosás az iskolaudvaron. A fiúk és a lányok most odahaza vannak a szüleikkel a tanyán, hogy segítsenek a széna behordásában. Csak néha lehet látni őket játszani a faluban vagy odalent a patakparton, s olykor egy-egy fiút a falu főterén csintalankodni. Itt vidéken az emberek nem mennek nyaralni vakáció idején, ahogy a városi gyerekek szoktak, a jószágot nem lehet magára hagyni, mindennap el kell látni, a munkának a földeken, a kaszálón és a zöldségeskertben se szeri, se száma. A falusi gyerekek csak akkor mehetnek „szaladgálni” egyet, ha otthon nincs több tennivaló, és nem ritka a verés sem, ha valaki elkóborol, holott a földeken kellett volna segítenie. Jó néhány tanítványa boldog, amikor elkezdődik a tanítás, mert onnantól kezdve legalább délelőtt nem kell az istállóban vagy a földeken robotolnia.

Ez bizony szomorú, de hát nincs mit tenni, hisz a férfi jól tudja, hogy a nehéz vidéki munka csak úgy megy, ha a gazdaságból, a gyerekeket is beleértve, mindenki kiveszi a részét. A falusi iskolák tanterve évszázadok óta ezekhez a helyzetekhez igazodik – az a nézet, hogy a falusi gyerekeknek nincs szükségük átfogó oktatásra, elég, ha megtanulnak írni-olvasni, számolni, állhatatosságot és engedelmességet gyakorolni, több nem is kell nekik. És hát ennél többre idejük sem lenne. Johannes Hohnermann, aki tulajdonképpen zeneművésznek készült, de akit a háború után végül falusi tanítóként Dingelbachba sodort az élet, mindezek ellenére igyekszik a legtöbbet nyújtani. S fontosnak tartja, hogy a tanítványai túllássanak a falu határán, nagyobb rálátásuk legyen a világra, így különféle történelmi eseményekkel, a legújabb technikai vívmányokkal és a távoli országok kultúrájával is igyekszik megismertetni őket, persze úgy, ahogy azt a gyerekek megérthetik. Miközben a tanulók mindezt szeretetteljes ragaszkodással hálálják meg – a szülők már kevésbé jó szemmel nézik. Gyakori vélemény, hogy ezzel csak kíváncsivá teszi a gyereket, ahelyett, hogy a vesszővel illemet és jó modort nevelne beléjük, ami iskolamesterként a tényleges feladata lenne.

A férfi sóhajtva félreteszi a könyvet, mert a kezén lévő vágásba most kellemetlen fájdalom hasít. Ekkor döbben csak rá, hogy egy darabig valószínűleg nem tud majd orgonálni, legfeljebb a bal kezével és a pedálokon lévő regiszterekkel, de az úgy nem túl élvezetes tevékenység.

Miért nem figyelt oda jobban? Egy ilyen ostoba figyelmetlenség, és hetekig viselheti a következményeit. Feláll, körbe-körbe járkál a szobában, és azon tűnődik, hogyan tudná legjobban kihasználni az akaratlanul is rászakadt tétlenséget, majd elhatározza, hogy benéz a Schütz-tanyára. Heinz – aki most ötödikes – kissé aggasztja, mivel a fiú egy ideje szokatlanul engedetlen az iskolában. Otromba megjegyzéseket tesz, amiken az osztálytársai persze nevetnek, és a szünetekben verekedést provokál. Hohnermann-nak többször is közbe kellett avatkoznia, még mielőtt nagyobb ramazuri tört volna ki, ami akár rosszul is végződhetett volna a cingár kis Heinz számára. Mintha direkt keresné az alkalmat, hogy a nála nagyobb és erősebb fiúkkal verekedjen, és így hívja ki maga ellen a sorsot. Hohnermann persze tisztában van vele, hogy a fiú az apja és az anyja közt őrlődik, ezért úgy dönt, megpróbál erről beszélni Helga Schützcel is.

Már épp indul, hogy lemenjen a konyhába, és felmelegítse az egytálételt – amit Lenchen Grossmann előző nap hozott neki –, amikor megszólal a bejárati csengő. Reménykedve lesiet, és legnagyobb örömére nem is csalódik. Frieda Haller az, aki a színészképző szünetében szinte mindennap átjön egy kicsit beszélgetni és panaszkodni a sivár és egyhangú Dingelbach miatt. Most egy kis lábost tart a kezében, és aggódva fürkészi a férfit.

– Hát magával meg mi történt? – kiáltja üdvözlés helyett. – Az imént Alberti Marlis járt a boltban, és azt mondta, az összes ujját sikerült lenyisszantania a kezéről.

– Ugyan, micsoda badarság! – ellenkezik a férfi a fejét csóválva. – Csupán egy kis karcolás, semmi több. Az összes ujjam a helyén van.

A férfit rettentő kínosan érinti, hogy már mindenki az ő ostoba balesetéről beszél, és hogy ennyire feltupírozzák ezt az egészet.

– Elég vastag kötés egy kis karcoláshoz képest – jegyzi meg Frieda, miközben a férfi felkötött karjára pillant.

– Nincs kedved feljönni egy kicsit? – kérdi a férfi, elhessegetve a kellemetlen témát.

– Ó, dehogyisnem! Tessék! Ezt anyám küldi. Savanyított cékla. Jó vérképző, azt mondja.

A férfi megköszöni, és kiviszi az edényt a konyhába. Nem szereti a céklát, sem savanyítva, sem natúr zöldségként. Mindazonáltal rendkívül kedves és figyelmes gesztus Marthe Haller részéről, hogy így félti az egészségét. Feltehetően hamarosan a többi falubeli asszony is megjelenik, hogy ilyen és ehhez hasonló házi gyógymódokat ajánljon neki, ezzel is elősegítve a mielőbbi gyógyulását. A falu asszonyainak ő mindig is a szívük közepén volt, akármennyit szidják is a tanítási módszereit, és mivel nincs felesége, a legtöbben úgy érzik, hogy az ő feladatuk gondoskodni a férfiról, anyáskodni felette.

Fent, a dolgozószobaként is funkcionáló nappaliban hellyel kínálja Friedát, és kihúzza a székét, amit bal kézzel is meg tud tenni. Ő maga az íróasztal mögé ül, hogy az asztal kettejük közé kerüljön. Ez, úgy tűnik, fontos neki, mert így az ablakon keresztül is látni a lányt, és ő véletlenül sem akarja, hogy Friedát a falu a szájára vegye. Merthogy különösen csinos lányról van szó, kivételes jelenségnek számít itt vidéken, ahol a lányoknak mind kerek az arcuk, sötétszőke fonott copfjuk van, és meglehetősen pufók testalkatúak. Friedának ellenben fekete, göndör haja van, és olyan sötét szeme, akár egy déli nőnek, ezenkívül az élénk természete és jellegzetes arcjátéka is megkülönbözteti a többi falusi lánytól. A férfi mindig is örült a társaságának, és kiállt mellette, ha a lánynak szüksége volt a támogatására. A többi mélyen eltemetett, ki nem mondott vágyát hét lakat alatt őrzi a szívében. Jó tíz évvel idősebb Friedánál, ráadásul egy háborús gránát csúnyán összevagdosta az arcát. Badarság lenne hamis reményeket táplálnia magában a lány iránt.

– Na, és hogy mennek a dolgok a boltban? – kérdi. – Most, hogy Helga Schütz odaát lakik a Hollóban, a vevők ismét visszatértek, vagy nem?

Frieda szomorkásan megvonja a vállát. Ezek szerint minden változatlan.

– Nem jól – sóhajtja –, néha órák telnek el, és egyetlen vevő sem lép be az üzletbe. Herbert Krug, aki az élelmiszert szállítja, a minap már megint azon bosszankodott, hogy anyánk alig rendelt nála. De hát mit tehetne? Teli a raktár, a készletet előbb el kell adni.

A férfi persze igyekszik vigasztalni, hogy ez valószínűleg eltart egy darabig, hiszen Helga Schütz csak egy hete költözött el onnan.

– De idővel visszajön mind, ebben biztos vagyok – mondja bizakodóan.

– Remélhetőleg – sóhajt a lány. – Mert anyánk rémesen zsémbes, már-már elviselhetetlen. Az ember bármit tesz, semmivel sem tud a kedvében járni. Azt kívánom, bárcsak bemehetnék Frankfurtba a nagymamához, és ott is maradhatnék, amíg a színiiskola újra elkezdődik. De megtiltotta, úgyhogy itt gubbaszthatok Dingelbachban, miközben halálra unom magam.

A lány a füle mögé tűr egy, a frizurájából elszabadult hajtincset. Néhány hónapja feltűzve hordja a haját, sőt néha kibontva, ami a faluban súlyos vétek. Ahogy a kurta ruhái és a finom cipői, amiket a nagyanyjától kapott pénzből Frankfurtban vásárolt, szintén megbotránkozásra adnak okot errefelé. A férfi jól tudja, hogy Frieda Dingelbachban milyen idegennek érzi magát, és mennyire vonzza a nagyváros, a színház, ahogy azt is sejti, hogy a lány jövője nem itt keresendő, hanem távol a szülőfalujától. Azt, hogy ezen a nyáron mégis itt van, és olyan gyakran átjön hozzá, a férfi igazi váratlan ajándéknak tekinti. Jövő tavasszal úgyis leteszi a záróvizsgáit a színészképzőben, majd minden bizonnyal valamelyik német városban keres munkát magának. És akkor úgysem látja többé.

– Tényleg ilyen rossz itt? – kérdezi együttérzően. – Hiszen ott van neked Ida, vele mindig is jól kijöttél. És az unokatestvéred, Luise, aki régen úgy imádott veled színházasat játszani.

– Luise? – fakad ki a lány, résnyire összehúzott sötét szemével fürkészve a férfit. – Őt már rég nem érdekli a színházasdi. Amióta férjhez ment, és van egy kisfia, csak a gazdaság és a gyerekvállalás foglalkoztatja. Már úton is a második, azt hiszem.

A férfi most azon töri a fejét, mit tehetne, hogy megkönnyítse a lány itt töltött idejét. Már megpróbálta felkelteni az érdeklődését az orgonajáték iránt, elmagyarázta neki, hogyan működik a hangszer, és adott is néhány leckét. Friedának azonban hamarosan elment a kedve ettől, túlságosan fárasztónak találta a hosszas gyakorlást. Egy ideig örömét lelte a férfi fosszíliagyűjteményében, kétszer is kimentek Idával együtt az erdőbe, ahol számos olyan palakő van, amelyeken időnként őskori növények lenyomatai is láthatók. Ida lelkesen kopogtatott a kis kalapácsával, és valóban talált is egy lenyomatot, Frieda azonban egyszer annyira megsértette a hüvelykujját, hogy elege lett a kőfaragásból. Hohnermann-nak egy ideig sikerült lenyűgöznie Friedát a dalokkal, amiket csak úgy, szeszélyből írt egyszer. Fogta, előbányászta, és sorra elénekelte őket, miközben a Holló rettenetes zongoráján szolgáltatta hozzá a kíséretet. Legnagyobb örömére a lány is azonnal csatlakozott hozzá az éneklésben, aki úgy vélte, egészen jó a dalok ritmusa, és a hangzásuk is viszonylag modernnek tűnik. Ám ez a kis lelkesedés sem tartott sokáig. A lány immár a férfi minden szerzeményét ismerte, kívülről fújja az egész repertoárt, ám Hohnermann-nak régóta nem sikerült új opusokkal előrukkolnia. Valószínűleg hiányzik belőle a háború előtti idők fiatalos lazasága, amikor még a konzervatórium diákja volt, és hitt abban, hogy egyszer nagy zenész válhat belőle.

Ma még zongorázni sem tud a sérült keze miatt. Valami mást kell kitalálnia.

– De nézd csak, mit vettem! Talán ez a kedvedre való lenne – szól a férfi, majd megmutatja Friedának az újonnan szerzett, ruandai expedícióról szóló könyvét, és úgy fordítja, hogy a lány láthassa a képeket is. Túl későn kap észbe, hogy ez nem valami jó ötlet. A fotókon a hutu és tuszi törzsek tagjai láthatók, ahol a nők természetesen fedetlenül mutogatják a mellüket. Vajon most mit gondolhat róla Frieda, amiért ilyen képeket mutat neki?

Szerencsére a lányt láthatóan egyáltalán nem zavarja, ettől a férfi kissé megkönnyebbül. Érdeklődve lapozgatja a könyvet, itt-ott beleolvas egy kicsit, és figyelmesen nézegeti a fényképeket.

– Afrika igazán lenyűgöző földrész – sóhajt, és továbblapoz. – Az egyik frankfurti színész, Leo Biberti is járt előző évben a Szaharában. Mutatott pár fotót, ahol egy kendővel a fején tevegel. Mellette egy beduin lépked lobogó fehér burnuszban, a háttérben kissé elmosódva világos homokdűnék látszanak. Egy fekete ébenfa karkötőt is hozott nekem.

– Milyen kedves tőle! – feleli Hohnermann, és kiszáradt szájjal nagyot nyel, mint mindig, amikor a lány a férfi kollégáit emlegeti. – Minden bizonnyal keresett színész, nem igaz?

– Igen, a következő szezonban már nem is lesz Frankfurtban.

A lány becsukja a könyvet, a hóna alá dugja, és szabadkozik, hogy most már mennie kell, különben az anyja megint faggatózni kezd, hogy merre kószált ilyen sokáig. A férfi egészen a bejárati ajtóig kíséri, és csak nézi, ahogy a lány rövid, világos ruhájában könnyed léptekkel tovalibben. Hát persze hogy új barátai és ismerősei lettek Frankfurtban. Miért is ne lettek volna? Ám amíg ilyen nyíltan beszél róluk, nem lehet semmi komoly.

A konyhai tűzhely beizzítása így fél kézzel nem valami egyszerű művelet, ám végül ez is sikerül neki. Felteszi a lábost a főzőlapra, s hogy le ne égjen, egy kanállal kevergeti a tartalmát, a tányérral most nem vesződik, egyenesen a lábosból eszik, hogy ne kelljen elmosogatnia. Már a lábost is elég bajos egy kézzel megtisztítani, így csak teleengedi vízzel, és a mosogatóban hagyja – Lenchen Grossmann bizonyára nem neheztel majd rá emiatt. Most, hogy a könyvét is kölcsönadta, elhatározza, átmegy a Schütz-tanyára, és óvatosan kipuhatolja, hogyan tudna segíteni Heinzen. Hiszen jól tudja, Otto Schütz milyen keményen bánik a fiával, és a veréstől sem riad vissza, ha úgy hozza a kedve. Gertrudot sem épp egy szeretetteljes nagymamának ismerik a faluban, inkább olyannak, aki sosem tágít, és akinek esze ágában sincs az unokáját elkényeztetni. De talán mégiscsak szólhatna nála néhány jó szót a fiú érdekében.

Persze elég nagy feltűnést kelt, ahogy a férfi végigmegy a falu utcáján a felkötözött karjával. Lina Altmann épp a sütödébe tart a kézikocsival, hogy elhozza a frissen sült cipókat. Ám ahogy meglátja a férfit, megáll, és összecsapja a tenyerét.

– Ez nem lehet igaz, Hohnermann úr! Hát hogy fog így orgonálni? De ezek szerint vissza tudták varrni az összes ujját…

A férfi gyorsan biztosítja, hogy minden ujja a helyén van, és hogy ez a kis seb is hamarosan begyógyul. Miközben továbbmegy, még hallja, ahogy az asszony a sütödében Alma Grossmann-nak meséli, miképp vágta át az ütőerét egy fiatal gazda évekkel korábban a szomszéd faluban a kasza élezése közben.

– A vér több méterre fröcsögött a réten…

A Schütz-tanyán Gertrud békésen üldögél a déli napsütésben, és ribizlit szemezget. Mellette a zsámolyon ott gubbaszt a tizenkét éves Julia Grossmann, Fritz Grossmann lánya – a férfi egy éve vette át a gazdaságot, az apja halálát követően. Heinz törökülésben ül a járdán, és élénk játékba merül az ólomkatonákkal, amelyek bizonyára Julia öccsétől származnak. A katonákat két, szabályos téglalap formájú alakzatba rendezi, és éppen azon ügyködik, hogy az egyik újonc törött puskacsövét megjavítsa egy gyufaszállal.

Gertrud Schütz barátságosan köszönti Hohnermannt, bár a férfinak az az érzése, hamis mosoly ez. Tán csak nem az asszony rossz lelkiismeretének leplezésére szolgál?

– Ó, Hohnermann úr! Hallom, súlyosan megsérült. Azt mondják, az ujjait is levágta. Kér egy kávét? Julia, eridj gyorsan a konyhába, hozd ki a kék kancsót meg egy poharat!

A férfi kissé meglepetten figyeli, hogy az asszony mennyire magától értetődően parancsolgat a szomszéd kislánynak. Julia törékeny, szőke városi hölgy, aki még nem igazán talált otthonra Dingelbachban, barátnőket sem sikerült szereznie a faluban. Ehelyett a szomszédos Heinzhez csapódott, aki időnként hajlandó vele játszani. Bár arra mindig nagyon ügyel, hogy a többi fiú ezt ne lássa, hiszen az ő korában egy fiúnak rettentő kínos dolog lányokkal barátkozni.

Heinz láthatóan nem túl lelkesen fogadja tanára meglepetésszerű felbukkanását. Feláll, és kényszeredett „meghajlással” üdvözli, miközben látszik rajta, hogy legszívesebben köddé válna.

– Csak nincs valami panasz? – kérdezi Gertrud, a nagyanyja, miközben egy kis kávét tölt Hohnermann-nak. – Bár a mi Heinzünk igen derék fiú, nem igaz, Heini?

– Igen, nagymama.

Heinz hűséges kutyaszemmel néz a nagyanyjára, viszont ahogy Hohnermannra pillant, az kissé vészjósló.

– Nem, panaszra semmi ok – füllenti Hohnermann. – Mondjuk, egy kicsit azért figyelhetnél jobban is az órán, Heinz. Bár tudom, hogy ez mostanában nem lehet valami könnyű neked, ugye?

– Én megvagyok… – motyogja a fiú a bajsza alatt.

– A fiúk már csak ilyenek, bolha van a fenekük alatt, ha egy helyben kell ülniük csendben – mondja Gertrud, végigsimítva Heinz haján ribizlitől ragacsos ujjaival.

A fiú nem mozdul, ám amint az asszony elveszi a kezét, ismét lesimítja a haját.

– Biztos vagyok benne, hogy Heinznek nem kell sok idő, és ismét megy minden a régi kerékvágásban – nyugtatja meg Hohnermann. – A szeretet és a megértés sokkal többet ér, mint a kemény büntetés, Schütz asszony.

– Ugyan, hova gondol? – kiált fel a másik. – Nagyon is jól megy a sora a fiúnak minálunk. Hisz ő a szemünk fénye. Nem igaz, Heini?

Gertrud aztán hosszasan ecseteli a tanárnak, mennyire aggódik az unokájáért, és hogy Oberurselben négy gyönyörű ólomkatonát is vett neki, ráadásul hamarosan kap hozzá egy hadnagyot is. Nem, a fiú csak ne csatangoljon annyit a faluban, azt Otto nem akarja, Heinznek az istállóban és a kertben akad dolga bőven, és Juliával is játszhat idehaza.

Hogy Gertrud szeretetteljes gondoskodása az unokájáról mennyire színlelt vagy valódi, azt a tanár nem igazán tudná megmondani, de úgy látszik, újabban valóban mindent megtesz a fiúért. Otto Schütz is mintha szelídebben bánna most a fiával, mint régebben. Gertrud épp azt meséli, hogy Otto a minap elvitte Heinzet a tóhoz, hogy megtanítsa úszni.

– Otto azt még akkor tanulta, amikor katona volt – magyarázza Gertrud –, és meg akarta mutatni a fiának is, hogy kell, mert hát ugye életet menthet, ha egyszer vízbe találna esni.

A dingelbachi gyerekek valóban nem tanulnak meg úszni, és a felnőttek közül sem tud senki. Valószínűleg ezért fordulhat elő, hogy valamelyik gyerek időről időre szerencsétlen módon belefullad a tóba fürdőzés közben.

– Itthon van a fia? – kérdi a férfi. – Szeretnék vele is néhány szót váltani.

Otto Schütz azonban nem tartózkodik a tanyán, az egyik szomszédos faluba ment, hogy „elintézzen valamit”.

– Na, hát kicsit körülnéz – teszi hozzá Gertrud, a ribizlire rászálló legyeket hajkurászva. – Hisz elkéne itt a tanyán egy új asszony, nem igaz? Egy szorgalmas feleség, akire lehet számítani, és aki jó anyja lesz a mi Heininknek…

A fiú arca elkomorul, lehajtja a fejét, megragadja az ólomkatonát a törött puskacsővel, és végigszántja a betont a bábuval.

– Nem szabad tönkretenni – figyelmezteti Julia. – Ezek Kurt játékai, aztán majd kapok, ha valamelyiknek baja esik.

– Akkor majd ő is kap tőlem valamit! – vágja rá Heinz, félénk tekintetét Hohnermannra vetve.

– A kölcsönkapott dolgokkal óvatosan kell bánni, Heinz – inti Hohnermann. – Ez becsületbeli ügy.

Visszaadja a poharat Gertrudnak, megköszöni a kávét, és arra kéri, adja át üdvözletét Schütz gazdának. Aztán félig-meddig megnyugodva, félig-meddig aggódva elköszön. Egyelőre úgy tűnik, jól bánnak a fiúval. Hogy ez így marad-e, ha tényleg mostoha kerül a tanyára, az majd elválik. Egy pillanatra átfut a fején, hogy esetleg megpróbálhatna Helga Schützcel is beszélni, de nem igazán tudja, mit mondhatna neki. Hogy lehetne elmagyarázni egy anyának, aki teljes szívvel szereti a gyerekét, hogy ezzel a szeretettel nem biztos, hogy jót tesz a fiának? Talán jobban tenné, ha elmenne, hogy a fiúnak végre nyugta legyen, és ne kelljen a szülei között őrlődni? Á, már ő maga sem biztos benne, hogy jól látja-e a dolgot, talán téved. Hogy adhatna így bárkinek is tanácsot ebben a kérdésben? Egyébként meg Karin Guckes egész biztosan nem engedné fel őt Helga Schützhöz, hisz tilos a férfi látogató a vendégszobákban.

Csak miután elhalad a kisbolt mellett, akkor esik le neki, hogy még cukrot és malátakávét is akart venni, mert a készletei igencsak fogyóban vannak, így hát fellépked a boltba vezető lépcsőn. Odabent nagy a csend, nincs vásárló, és a pult mögött sem látni egyetlen teremtett lelket sem. Csupán a legyek többszólamú, zümmögő körtánca hallatszik a kirakat mellett.

– Haller asszony?

Hátul a konyha felől mintha valami zajt vélne felfedezni, és most Frieda hangját hallja az emeletről.

– Megyek már…

A lány futástól felhevült rózsás arccal érkezik, ahogy a kisbolt pultja mögé lép, feltűzött frizurája kibomlik, sötét, fényes fürtök göndörödnek a bal válla fölé.

– Mi jót hozhatok önnek? – kérdezi a lány a férfira mosolyogva.

– Negyed kiló cukrot és egy zacskó malátakávét kérnék.

A lány letép egy zacskót a pult fölött lógó zöld fakígyóról, és kiméri a cukrot. Nagyvonalúan pakol, egy egész lapáttal többet tesz a zacskóba.

– Beleolvastál már az Afrika-könyvbe? – érdeklődik a férfi.

– De még mennyire! – kiáltja a lány a zacskót bezárva. – Épp egy dzsungelben járok, füstölgő vulkánok után kutatva. Akkora hőség van odafent a szobában, hogy az ember igen könnyen beleélheti magát egy ilyen afrikai expedícióba.

A férfi örül, hogy így bejött a számítása, és közli, nyugodtan maradhat a könyv akár a szünet végéig.

– Á, olyan sokáig biztos nem tart – feleli a lány, miközben egy zacskó malátakávét vesz le a polcról. – Van benne egy csomó unalmas rész is. Hogy milyen hangszereik vannak, hogyan mérik ki a földet, meg ilyesmi… De Idát szerintem ezek is érdekelnék. Odaadhatom neki a könyvet, ha én befejeztem?

– Hogyne, persze. Egyszerűen csak hozza vissza, ha kiolvasta!

Vagyis holnap, de legkésőbb holnapután a lány valószínűleg ismét arról panaszkodik majd, mennyire unatkozik itt. Milyen kár! Valami mást kellene kitalálni.

– Hogy van a keze? Biztosan fáj még, nem igaz? – kérdi a lány, együttérző pillantást vetve a tanárra.

– Egy kicsit – ismeri el a férfi. – De majd elmúlik.

Jólesik neki, hogy a lány ennyire aggódik érte.

– Tudja mozgatni az ujjait?

– Igen. Mind az ötöt.

– Akkor nem is olyan vészes… Ez egy márka, tíz pfennig lesz.

– Attól tartok, fel kell írnod, mert nincs nálam a pénztárcám.

– Nem tesz semmit…

A lány kihúzza a fiókot, ahol az anyja a kis „adóskönyvet” tartja, és a ceruza után kutat.

– Sirius Engelke van most nálunk, odaát anyánkkal – magyarázza a lány suttogva. – Na és persze Herta is velük van, mert hirtelenjében csuda nagy lángra lobbant a szíve Sirius rövidáruja és színes hajcsatjai iránt. Csak úgy csillog a szeme, és Sirius sem képes levenni róla a tekintetét, ráadásul olyan viccesen hunyorog… Ketten kitűnő színházi jelenetet rögtönözhetnének!

A férfi szívből nevet, és megjegyzi, hogy ő ezt inkább egy modern darabban tudná elképzelni.

– Románc a zoknitartók és a patentek között – viccelődik Frieda. – A szerelmi élet vidéken. Modern vígjáték három felvonásban.

– Egy boldog jegyespárral a végén – teszi hozzá a férfi.

– Természetesen. De előtte kell még egy nagy dráma.

– A szülők hevesen ellenzik.

– Túl elcsépelt – rázza meg a fejét a lány, és elgondolkodva a plafonra szegezi a tekintetét. – A férfi mögött sötét múlt lappang – mondja mély, teátrálisan elhaló hangon. – Valami bűnténybe keveredett. Halálos áldozatokkal.

– De akkor ez már nem is vígjáték, hanem bűnügyi darab – véli Hohnermann.

– Így van. De az is lehet, hogy a főszereplő csak túl félénk, és nem mer kezdeményezni.

– Biztosan erről van szó… – ért egyet vele a férfi.

A lány furcsa pillantást vet rá, amitől Hohnermann teljesen elbizonytalanodik. Lehet, hogy gúnyt űz belőle? Vagy csak gondolkodik? A lány szája sarkában egy apró mosoly jelenik meg.

– Esetleg írhatnál egy színdarabot – javasolja a férfi, hogy kiszabaduljon szorult helyzetéből. – Hisz már régebben is csináltál ilyesmit.

– Én is pontosan erre gondoltam – mondja a lány, és csak úgy sugárzik. – Micsoda nagyszerű ötlet! Hogy ez nekem eddig nem jutott eszembe!

– Jobb később, mint soha.

Ezzel Frieda a kis könyvecskét a fiókba hajítja a ceruzával együtt, és már szalad is fel a szobájába.

– Holnap majd beugrok, és elmondom, mit találtam ki – ígéri a lány izgatottan.

– Már alig várom!

Jobb kezében a malátakávét és a cukroszacskót egyensúlyozva a férfi visszatér az iskola épületébe. Felettébb elégedett, szinte boldog. És a keze sem fáj már annyira.

4. FEJEZET

Már megint kezdődik. Ida a kertek felől a falusi bolt irányába száguld, és átmászik a tyúkólnál húzódó kerítésen. Ha átázik a bugyija, akkor úgyis mindegy. De most mindenképp be kell jutnia a boltba, méghozzá amilyen gyorsan csak lehet, hogy valami port szerezzen, ami enyhíti ezt a szörnyű hasfájást. Úgy érzi, menten elpusztul. Annyira görcsöl odalent, hogy egy szülés kismiska ehhez képest.

Herta a boltban áll, épp Anni Christet szolgálja ki. Egyikét azon kevés kitartó vevőiknek, akik továbbra is náluk vásárolnak. Sajnos nincs sok pénze, túl nagy forgalmat nem csinál.

– De hát mi történt? – kérdi Herta idegesen, ahogy Ida a fiókban fejfájás elleni por után kutat, és a reumakrémek között kotorászik.

– Semmi közöd hozzá.

Ida, biztos, ami biztos, két tasakkal is visz, és a konyhában egy kancsóból vizet tölt a pohárba, majd felszalad vele az emeletre. A hálóban Friedát az ágyon ülve találja, ahogy a térdére támasztott füzetbe irkál valamit.

– Volna itt egy könyv a számodra – mondja a nővére, anélkül, hogy felnézne. – Egy igazi expedíció Fekete-Afrikában. Hohnermanntól kaptam kölcsön.

Ida ezt azonban meg se hallja. Mindkét tasak fejfájás elleni por tartalmát a pohárba önti, ujjával elkeveri, és a keserű valamit egy húzásra felhörpinti. Reméli, hogy gyorsan hat. Az ágyra ülve görcsbe rándul a fájdalomtól.

– Épp megjött?

– Nem. Csak a kéjtől nyögök, és majd kicsattanok az életörömtől.

Frieda együttérzően néz rá. Jól tudja, miről van szó, és kész segíteni Idának.

– Mindjárt hozok neked betétet.

Amikor egy éve Idának először megjött, a lány akkor sem az anyjának mutatta meg a bugyiján lévő vérfoltot, hanem Friedának. Frieda átölelte, és nevetve jegyezte meg: „Isten hozott a nők körében, húgocskám!”

Idát azonban egy cseppet sem érdekli, hogy most már ő is nőnek számít. Nem igazán tud mit kezdeni teste változásaival, nem akarja, hogy ez történjen vele, azt akarja, hogy minden maradjon úgy, ahogy eddig. Télen még mindig makacsul „lajbit” hord. Egy olyan inget, aminek az aljára nadrágtartó van erősítve. Ilyet csak a gyerekek viselnek a hideg hónapokban, amikor hosszú gyapjúharisnyában járatják őket. A felnőtt nők igazi harisnyatartót hordanak, mert a lajbi kantárja eltakarja és lenyomja a melleket. Ida azonban úgy döntött, hogy a mellkasán lévő két kerek dudor még korántsem mell. Nem akarja, hogy azok legyenek. És pont. És ha Ida valamit nem akar, akkor az nincs is.

Időközben azonban kénytelen volt belátni, hogy vannak dolgok, amiket el kell fogadni. A lajbit túlságosan kinőtte, sajgott tőle a melle és a válla, a nadrágtartó is folyton lecsúszott a harisnyájáról. Az iskolában, ahová Frankfurtban jár, ez különösen bosszantó volt, hiszen az ostoba felsős lányok állandóan kigúnyolták miatta. Ida osztályelsőnek számít, a tanulók egy része tőle messze lemaradt. Ott van például Berta Kahn, a legnagyobb riválisa. Az ő szülei gazdagok, és egy csomó barátnője van, aki mindenhol úgy jár-kel, mint valami úrihölgy, újonnan vásárolt, divatos ruhákban és melltartókban. Berta bubifrizurát hord, és a legtöbb barátnőjének is az van. Bár ez mostanra már Idánál sem kérdéses.

– Tessék! – szól Frieda, egy betétet nyújtva a húgának. – Jobb, ha gyorsan beteszed, különben eláztatod az egész ágyat.

– Ugyan!

Frieda a párnára dobja az idegesítő vackot, és visszafordul a füzetéhez. A betét egy hosszú, pamutfonalból készült henger, amibe vattát vagy régi, csíkokra vágott alsóneműt dugnak. A henger elülső és hátsó részét egy fémkapocs zárja, amit a harisnyakötőhöz rögzítenek. Hogy a dolog ne csúszkáljon, és ki ne essen az alsóneműből. Ez persze néha így is, úgy is megesik a tanyasi asszonyokkal. Használat után aztán a pamuthengert a mosóüstben kifőzik, és kiakasztják száradni. Amikor Ida kicsi volt, egyszer megkérdezte, mik azok a fura láb nélküli harisnyák, amiket Herta mindig a kert végébe tesz ki szárítani. Mindenki jót nevetett, és az anyjuk azt felelte: „Érmelegítők, Idácskám.”

Többet nem árult el, ám Ida már akkor sejtette, hogy valami titok lappanghat a dolog mögött. Nem kellett neki sok idő, és rájött, hogy minden hónapban eljönnek azok a napok, amikor a nővérei egyre csak panaszkodnak és nyögnek, ilyenkor mindig kitört a vita a pamuthengerek körül.

Hát most őt is elérte. Az első dolog, amit az anyja mondott neki, amikor megtudta: „Most már te is lehetsz terhes, úgyhogy jól vigyázz!”

Világos: most, hogy neki is megjött, már lehet gyereke. Elméletileg legalábbis. A gyakorlatban ez úgy néz ki, hogy négyhetente szörnyen görcsöl a hasa, akár több órán át, és akkor képtelen bármire is. A legrosszabb az egészben, hogy sosem lehet tudni, pontosan mikor kezdődik. A vonaton, az iskolában, odakint Hannes Killingernél, amikor Ida Willibaldon lovagol, vagy az éjszaka kellős közepén, amikor alszik. Milyen pocsék dolog lánynak lenni! A fiúknak bezzeg nincs ilyen. Egyszerűen odaállnak egy fa mellé, vagy az istállóban a trágyába pisilnek. Ez nem igazság! Nem jól van ez, mint ahogy oly sok minden a világon.