OCTAVIA E. BUTLER

A MAGVETŐ PÉLDÁZATA

IMPRESSZUM

Octavia E. Butler: The Parable of the Sower

Copyright © 1993 by Octavia E. Butler

Hungarian translation © Huszár András, 2021

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Octavia E. Butler: The Parable of the Sower

Open Road Integrated Media, New York, 2012

Fordította: Huszár András

ISBN: 978-963-419-912-0 (epub)

ISBN: 978-963-419-913-7 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Coverist Studio – Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Greff András

Korrektor: Kótai Kata

Műfaj: science fiction

2024

A tehetség lényegét tekintve nem más, mint alkalmazkodóképesség és állhatatos, pozitív előjelű megszállottság. Állhatatosság híján csupán a pillanatnyi lelkesedés marad. Alkalmazkodóképesség híján könnyű belesodródni a romboló fanatizmusba. Pozitív előjelű megszállottság híján nem marad a világon semmi.

Földmag: Az élők könyvei
Lauren Oya Olamina

1.

Amit megérintetek,

azt megváltoztatjátok.

Amit megváltoztattok,

az megváltoztat titeket.

Nincs más igazság,

csak a változás.

Isten: a változás.

Földmag: Az élők könyvei

2024. július 20., szombat

Tegnap éjjel megint jött a visszatérő álmom. Végül is, számíthattam volna rá, hiszen a vívódás hozza elő – olyankor szoktam ezt álmodni, amikor a saját horgomra akadva vergődöm, és úgy teszek, mintha nem történne semmi szokatlan. Amikor apám lánya próbálok lenni. Ma van a születésnapunk: én a tizenötöt töltöm be, apám az ötvenötöt. Holnap igyekszem majd a kedvére tenni; nemcsak neki, hanem a közösségnek és Istennek is. Előző éjjel tehát arra emlékeztetett az álmom, hogy mindez hazugság. Azt hiszem, muszáj lesz írnom az álmomról, a szóban forgó hazugság ugyanis rettenetesen zavar.

Repülni tanulok, felemelkedem a levegőbe. Senki nem tanít rá, magamtól, apránként sajátítom el a repülés képességét, álomról álomra veszem a leckéket. Nem valami burkolt kép, cserébe makacsul vissza-visszatér. Sok leckén túl vagyok már, egyre jobban megy a repülés. Egyre magabiztosabb vagyok, de azért még mindig félek. Nem tudom igazán irányítani magam.

Előredőlök az ajtó felé. Úgy néz ki, mint ami a folyosóra nyílik a szobámból. Mintha messze lenne, mégis arrafelé hajolok. Megfeszülök, és merev tagjaimmal elengedem a kapaszkodót, ami eddig megakadályozta, hogy felemelkedjem vagy elessem. A levegőnek nyomakodom, felfelé török; nem emelkedem, de nem is zuhanok lefelé. Egyszer csak megmozdulok, mintha a rettegés és öröm határán feljebb siklanék, fel a pár méterrel a padló felett lebegő légrétegre.

A nyitott ajtó irányába úszom. Hűvös, sápadt fény árad be a szobába. Hirtelen jobbra csúszok; még egy kicsit. Látom, hogy célt fogok téveszteni, és a falba csapódni, de nem tudok megállni vagy megfordulni. Elsodródom az ajtótól, és a hűvös ragyogást másféle fényár váltja fel.

Ég a szemközti fal. Lángok lobbantak fel a semmiből, elemésztik a falat, felém kúsznak, nyújtóznak. A tűz rohamosan terjed. Belesodródom. Felcsapnak körülöttem a lángok. Kapálózva, vergődve próbálok visszaúszni a biztonságba, markolom a levegőt, a tüzet, rúgkapálok, meggyulladok! Sötétség.

Néha félig kiránt az álomból, amikor elborítanak a lángok. Nem egy jó érzés. Ha teljesen felébredek, nem tudok visszaaludni. Próbálom, de sosem szokott sikerülni.

Ezúttal félálomban maradok. Fokozatosan átcsúszom az álom második felébe – a hétköznapi, valóságos részébe, ami ténylegesen megtörtént velem évekkel ezelőtt, kiskoromban, bár akkor nem tűnt fontosnak.

Sötétség.

Fény dereng fel.

Csillagok.

Rám vetül hűs, halovány, hunyorgó fényük.

– Gyerekkoromban nem láthattunk ilyen sok csillagot – meséli a mostohaanyám. Spanyolul beszél, az anyanyelvén. Mozdulatlanul áll, és eltörpül a Tejút széles sávját szemlélve. Sötétedés után kimentünk leszedni a kimosott ruhákat a szárítókötélről. Napközben szokás szerint rekkenő hőség volt, kiélvezzük a kora esti lehűlést. A Hold nem sütött ki, mégis tisztán látunk a sötétben: csillagok borítják az égboltot.

A városnegyed fala tömören, komoran magasodik a közelben. Kuporgó állatnak tűnik, aki talán ugrásra készül – fenyegetőbb, semhogy védelmet nyújtana. Ám mostohaanyám ott áll mellettem, és ő nem fél. A közelébe húzódom. Hétéves vagyok.

Felnézek a csillagokra, a sűrű, sötét égre.

– Miért nem láttátok a csillagokat? – tudakolom. – Mindenki látja őket. – Én is spanyolul szólok hozzá, ahogy tanította. Így valamiért meghittebb a beszélgetés.

– A városi fények miatt – feleli. – Lámpák, fejlődés, növekedés. Csupa olyasmi, amikkel már nincs erőnk foglalkozni ilyen hőségben és szegénységben. – Szünetet tart. – Amikor annyi idős voltam, mint te, anyám azt mondta, hogy a csillagok… már az a kevés, amit láttunk… ablakot nyitnak a mennyországba. Isten azon keresztül tart szemmel minket. Majdnem egy évig hittem neki. – Mostohaanyám átnyújt egy nyalábot a kisöcsém pelenkáiból. Átveszem, visszasétálok a házhoz, ahol mostohaanyám a nagy fonott ruháskosarat hagyta, és a többi ruhadarab tetejére stószolom a pelenkákat. A kosár megtelt. Hátrafordulok, és látva, hogy mostohaanyám nem engem figyel, hátrahanyatlom a ropogós, tiszta ruhák puha halmára. Egy pillanat erejéig zuhanás közben mintha lebegnék.

Háton fekve nézem a csillagokat. Megkeresek egy-két csillagképet, és megnevezem a részeit. Apám édesanyjának csillagászati könyvéből tanultam meg a neveiket.

Hirtelen üstökös fénycsóvája hasít át nyugat felé az égbolton. Utánabámulok, drukkolok, hátha megpillanthatok még egyet. Aztán mostohaanyám szólít, és visszasétálok mellé.

– Most is égnek lámpák a városban – mondom neki. – Mégsem rejtik el a csillagokat.

– Messze nincs belőlük annyi, mint régen – csóválja a fejét. – A mai fiataloknak fogalmuk sincs, hogy annak idején… nem is olyan régen… mennyire ki voltak világítva a városok.

– Én jobban örülök a csillagoknak – jegyzem meg.

– A csillagok nem kerülnek pénzbe. – Mostohaanyám vállat von. – A magam részéről szeretném inkább visszakapni a városi fényeket, amint csak lehet. De hát, a csillagokat megengedhetjük magunknak.

2.

Isten ajándéka

megégetheti a felkészületlen ujjakat.

Földmag: Az élők könyvei

2024. július 21., vasárnap

Apám Istene már legalább három éve nem az én Istenem. Egyháza már nem az én egyházam. Ma mégis hagytam – mert gyáva vagyok –, hogy beavatást nyerjek abba az egyházba. Hagytam, hogy apám megkereszteljen Isten mindhárom személyének nevében, holott már egyikhez sincs közöm.

Az én Istenemet máshogy hívják.

Ma kora reggel keltünk, mert át kellett mennünk a városon a templomba. Vasárnaponként apa rendszerint a nappalinkban tart istentiszteletet. Baptista lelkipásztor. Noha a negyedünk falain belül nem csak baptisták élnek, szívesen eljön hozzánk mindenki, aki igényli a templomba járást, mert így nem kell vállalniuk a kockázatot, hogy kimozdulnak a falainkon túlra, ahol veszedelmes és eszement dolgok leselkednek. Éppen elég baj, hogy egyeseknek – például apámnak – hetente legalább egyszer ki kell merészkedniük dolgozni. Már egyikünk sem jár a falakon túlra iskolába. A felnőttek nem engedik ki nyugodt szívvel a gyerekeket.

A mai nap azonban kivétel. Erre a napra ugyanis apám megbeszélte egy lelkész ismerősével, hogy használhassuk a templomát – valódi templomot rendes keresztelőmedencével.

Apának régebben volt egy temploma néhány sarokra a falon túl. Még azelőtt építette, hogy ilyen sok falat emeltünk volna. Ám miután beköltöztek éjszakára a hajléktalanok, rablók fosztogatták, és többször is megrongálták, valaki kívül-belül lelocsolta benzinnel, és porig égette. Azon az éjszakán hét hajléktalan aludt a templomban; egyikük se jutott ki élve.

Apa barátjának, Robinson tiszteletesnek valahogy sikerült épségben tartania a templomát. Ma reggel biciklivel indultunk útnak – én, két öcsém, még négy környékbeli gyerek, aki készen állt a megkeresztelkedésre, valamint apám és pár szomszéd kísérőnek. Az összes felnőtt fel volt fegyverezve. Ez a szabály: csapatostul lépj a falakon kívülre, és legyen nálad fegyver.

Megtehettük volna, hogy otthon, a fürdőkádban kereszteljenek meg. Olcsóbb, biztonságosabb lett volna, és részemről nem láttam akadályát. Mondtam is, de senki rám se hederített. A felnőttek igazi templomba akartak menni, mintha visszatérnének a régi szép időkbe, amikor még mindenütt lehetett templomba járni, fényárba borult a város, és a benzint autókhoz és furgonokhoz használták üzemanyagként, nem pedig gyújtogatáshoz. Soha nem mulasztanak el egyetlen alkalmat sem, hogy megidézzék a régi szép napokat, vagy azzal traktálják a gyerekeket, milyen jó is lesz, amikor az ország végre-valahára talpra áll, és minden visszatér a régi kerékvágásba.

Ja, persze.

Gyerekfejjel – többségünknek – az utazás csak egy kalandot jelentett, jó ürügyet arra, hogy kimozduljunk a falon túl. Kötelességtudatból vagy a biztonság kedvéért hajlandóak voltunk megkeresztelkedni, de a legtöbbünket nem különösebben foglalkoztatja a vallás. Engem speciel igen, ugyanakkor én más vallást képviselek.

– Ártani nem árthat – jegyezte meg nekem Silvia Dunn néhány nappal ezelőtt. – Hátha van valóságalapja a vallásos dolgoknak. – A szülei hittek benne, úgyhogy velünk tartott.

Jött velünk Keith fivérem is, aki viszont nem osztotta a meggyőződéseimet. Magasról tojt rá. Apa meg akarta keresztelni, neki meg édes mindegy volt. Keith nem sok mindennel törődött. Szeretett a barátaival bandázni, úgy tenni, mintha már felnőtt lenne: kivonta magát a munka alól, kerülte az iskolát, hanyagolta az istentiszteletet. Még csak tizenkét éves, a legidősebb a fivéreim közül. Nem rajongok érte, ellenben ő a mostohaanyám kedvence. A három okos és egy buta fia közül az ostobát szereti a legjobban.

Keith mindenki másnál többet nézelődött útközben. Azt a célt tűzte ki maga elé – már ha lehet célnak nevezni –, hogy elhagyja a negyedünket, és Los Angelesbe költözik. Pontosan nem tudja megfogalmazni, mit is csinálna ott, a lényeg, hogy egy rakás pénzt keressen a nagyvárosban. Apám szerint a nagyváros tetemén kukacsereglet lakmározik. Neki adok igazat, bár nemcsak LA-ben hemzsegnek a kukacok. Mifelénk is lakik jó néhány.

Ám a kukacok általában nem korán kelő típusok. Földön heverő, járdán alvó emberek mellett tekertünk el, némelyikük épp ébredezett, de ügyet se vetettek ránk. Legalább három embert láttam, aki soha többet nem fog felkelni. Egyiküknek levágták a fejét. Azon kaptam magam, hogy a fejet keresem. Ezt követően inkább igyekeztem nem bámészkodni.

Fiatal, meztelen, koszos nő botorkált el mellettünk. Petyhüdt arcára pillantottam, és rájöttem, hogy valami kiütötte, elkábult, részeg, vagy ilyesmi.

Talán annyiszor megerőszakolták, hogy beleőrült. Hallottam ilyen történeteket. Az is lehet, hogy egyszerűen csak be van lőve. A velünk tartó fiúk majd’ leestek a biciklijükről, úgy megbámulták. Egy darabig még emésztgetni fogják transzcendens gondolataikat.

A meztelen nő ránk se nézett. Hátralestem. A nő letelepedett a gyomok közé egy másik negyed falainak tövébe.

Utunk elkerített negyedek mellett vezetett, egyik jött a másik után; némelyik egy háztömböt tett ki, a másik kettőt, megint másik ötöt… Fent a dombtetőn fallal körülvett birtokok sorjáztak: egy nagy ház, és sok kis rozoga melléképület a szolgálóknak. Ma nem érintettünk hasonlót. Sőt ellenkezőleg: több mélyszegény negyed mellett haladtunk el, amelyet habarcs nélkül felhúzott, betondarabokkal és szeméttel aládúcolt kőfal övezett. Nem beszélve a nyomorult, meg nem erősített, védtelen lakóterületekről. Sok házat feldúltak: gyújtogattak, vandálok garázdálkodtak, ellepték őket a részegek vagy narkósok, illegális házfoglalók vackolták be magukat családostul, szurtos, vézna, félmeztelen gyerekeikkel. A gyerekek ma ébren voltak, tágra nyílt szemmel meredtek ránk. A csöppségeket sajnálom, a velem egyidősek, nálam idősebbek azonban aggasztanak. A repedezett burkolatú úton biciklizünk, ők meg előbújnak, megállnak a járdaszegélynél, megbámulnak. Csak állnak és bámulnak. Ha egyedül lennék, esetleg másodmagammal, vagy ha nem látnák a fegyvereinket, nem kizárt, hogy ránk támadnának, megpróbálnának lerángatni a földre, ellopni a biciklinket, a ruháinkat, a cipőnket, amit csak találnak. Utána pedig… megerőszakolnának? Könnyűszerrel úgy végezhetnénk, mint a kábán csoszogó meztelen nő, talán megsérülnénk, és biztos veszélybe kerülnénk, hacsak nem lopunk valakitől ruhát. Bárcsak adhattunk volna valamit a nőnek.

A mostohaanyám szerint apámmal egyszer megálltak az utcán segíteni egy sérült nőnek, mire egy fal mögül előugrottak a támadói, és kis híján végeztek velük.

Pedig mi Robledóban élünk, 30 kilométerre Los Angelestől. Apa elmondása szerint valaha gazdag, zöld, falak nélküli kisváros volt, ahonnan éppúgy elvágyódott fiatalkorában, mint most Keith. A robledói tespedtséget a pezsgő nagyvárosra akarta cserélni. Los Angeles akkoriban még jobb helynek számított… kevésbé volt életveszélyes. Apa 21 évig élt ott, mígnem 2010-ben meggyilkolták a szüleit, és megörökölte a házukat. A gyilkosok elvittek minden mozdíthatót, összezúzták a bútorokat, de nem gyújtottak fel semmit. Akkor még nem övezték falak a negyedet.

Kész őrültség fal nyújtotta védelem nélkül élni. Az utcára került nincstelenek – házfoglalók, alkeszek, drogfüggők, általánosságban véve hajléktalanok – még Robledóban is veszélyesek. Elkeseredett emberek, őrültek, vagy a kettő együtt. Maximális veszélyforrások.

Az én helyzetemet tovább súlyosbítja, hogy gyakran valami nem stimmel velük. Levágják egymás fülét, karját, lábát… Kezeletlen kórságokat, üszkösödő sebeket hordoznak. Nincs pénzük vízre, amivel mosakodhatnának, ezért még a sértetlenek bőrét is kelések borítják. Nem jutnak elég ennivalóhoz, és alultápláltak… vagy romlott ételt esznek, és mérgezik magukat. A biciklizés közben igyekeztem kerülni őket a tekintetemmel, de nem tudtam nem észrevenni – begyűjteni – a nyomorúságuk egy részét.

Sok szenvedést el tudok viselni anélkül, hogy összeomlanék. Edzenem kellett rá magam. Ma így is nehezemre esett taposni a pedált, nehogy lemaradjak a többiektől, miközben bármerre néztem, a látványtól egyre hevesebb rosszullét fogott el.

Apám olykor-olykor hátrapillantott rám. „Legyőzheted ezt a nyavalyát, nem muszáj feladnod” – szokta mondogatni. Mindig úgy tesz – talán lelke mélyén hisz is benne –, mintha csak rajtam múlna, hogy megszabaduljak és megfeledkezzek a hiperempátia szindrómámról. Az osztozás elvégre nem valódi. Nem holmi varázslat vagy hatodik érzék teszi lehetővé, hogy osztozzak mások fájdalmában vagy örömében. Tévképzet. Ezt magam sem vitatom. Keith fivérem annak idején rendszeresen sérülést színlelt, mert be akart csapni, hogy osztozzak nem létező fájdalmában. Egy ízben piros tintával festette magát véresre, hátha én is vérezni kezdek. Tizenegy éves voltam, és még mindig átütött a vér a pórusaimon, valahányszor vérző embert láttam. Önkéntelen válaszreakció volt, és folyton azon aggódtam, mikor fogok lebukni mások előtt, a családomon kívül.

Nem véreztem másokkal tizenkét éves korom óta, amikor először megjött a havi vérzésem. Micsoda megkönnyebbülés volt! Bárcsak a maradék is elmúlt volna. Keith csak akkor egyszer tudott csőbe húzni, cserébe a szart is kivertem belőle. Kiskoromban ritkán verekedtem, mert iszonyúan fájt. Megéreztem minden egyes másokra mért ütésem, mintha nekem mostak volna be. Ha tehát mégis arra az elhatározásra jutottam, hogy verekszem, sokkal jobban el akartam látni a másik gyerek baját, mint amennyire általában a kölykök ártani szoktak egymásnak. Eltörtem Michael Talcott karját és Rubin Quintanilla orrát. Kivertem Silvia Dunn négy fogát. Mind duplán vagy triplán megérdemelték, amit kaptak tőlem. Minden alkalommal kikaptam, amit igazságtalannak tartottam. Hiszen ezzel kétszeresen is meglakoltam, amivel apám és mostohaanyám nagyon is tisztában volt. Nem törődtek vele. Valószínűleg a másik gyerek szüleit igyekeztek kárpótolni. Amikor megvertem Keitht, biztosra vettem, hogy Cory vagy apa – vagy mindketten – meg fognak büntetni, elvégre szegény kisöcsémet bántottam. Így tehát gondoskodnom kellett róla, hogy szegény kisöcsém előre megfizessen. Ha nem éri meg kitennem magam a fenyítésnek, akkor megette a fene az egészet.

Megérte.

Később apa mindkettőnket móresre tanított – engem azért, mert nálam fiatalabb gyereket bántottam, Keith meg kiteregetett volna egy „családi ügyet”. Apa nagy feneket kerített a magánéletnek és a „családi ügyeknek”. Számtalan dologra még csak nem is utalhattunk a családon kívül. Mindenekelőtt az anyámról, a hiperempátiámról, és a kettő közti kapcsolatról. Apám szégyellte az egészet. Prédikátor, professzor, dékán. Nemigen büszkélkedhet azzal, hogy az első felesége kábítószerfüggő volt, a lányát pedig károsították a drogok. Ez az én mázlim. Francnak sem akarnám világgá kürtölni, hogy én vagyok a legsebezhetőbb ember a környéken.

Apa gondolhat, akarhat, kívánhat bármit, akkor se tudom befolyásolni a hiperempátiámat. Átérzem mások érzéseit, ha rájuk nézek, vagy ha elképzelem, mit érezhetnek. Az orvosok „szerves téveszmés tünetegyüttesnek” hívják a hiperempátiát. Fasza. Én csak azt tudom, hogy fáj, mint a veszett fene. A Paracetco nevű bogyónak – az Einstein-pornak – köszönhetően, amellyel anyám pusztította magát, mielőtt belehalt volna a szülésembe, megzakkantam. Mások szenvedését kell kiállnom, ami nem valóságos, mégis fáj.

Elméletileg a fájdalom mellett a gyönyört is át kéne élnem, de hát manapság vajmi kevés örömforrásban lehet részem. Az egyetlen, amiben kicsit is élvezettel osztozom, a szex. Átélhetem a srác kellemes élményeit, meg a sajátomat. Részben azt kívánom, bár ne így lenne. Apró, fallal kerített, akváriumszerű külvárosi lakóközösségben élek, és én vagyok a lelkipásztor lánya. Ami a szexet illeti, erősen behatárolt a mozgásterem.

Lényeg, ami lényeg, a neurotranszmittereim összegabalyodtak, és ez már így is marad örökre. Elboldogulok azért, feltéve hogy senki más nem szerez tudomást róla. A negyedünk falain belül megvagyok. A mai oda-vissza út azonban felért egy pokoljárással. Soha nem éreztem még magam ennyire rosszul – árnyak és kísértetek, váratlanul belém hasító, szúró fájdalom.

Ha nem időzöm el túl sokáig a tekintetemmel régi sebeken, akkor nem fájnak annyira. Egy meztelen kisfiú bőrét ellepték a hatalmas, vörös kelések; egy férfi jobb kezének csonkját vastag varréteg fedte; egy hétévesforma, ruhátlan kislánynak vér csorgott le csupasz combján. Feldagadt, péppé vert női arc…

Valószínűleg látszott rajtam, hogy teljesen befeszültem. Ide-oda rebbent a tekintetem, rögtön elkaptam mindenkiről, mihelyst meggyőződtem róla, hogy senki nem közeledik felém, és nem szegez rám semmit.

Apa valamennyire leolvashatta az érzéseimet az arckifejezésemről. Általában igyekszem leplezni, pókerarcot vágni, de apa már elég jól kiismert. Egyesek szerint néha mogorvának vagy dühösnek tűnök. Ám legyen. Még mindig jobb, mintha megneszelnék az igazságot. Gondolhatnak bármit, csak ne jöjjenek rá, milyen könnyen sebezhető vagyok.

Apa ragaszkodott hozzá, hogy friss, tiszta ivóvízben kereszteljenek meg. Természetesen nem tudta megengedni magának. Mégis, kinek lett volna ennyi pénze? Már csak ezért is jött velünk még négy gyerek: két öcsém, Keith és Marcus mellett Silvia Dunn, Hector Quintanilla, Curtis Talcott és Drew Baiter. A többi gyerek szülei is beleadtak a közösbe. Elég nagy fontosságot tulajdonítottak a rendes keresztelésnek, ezért hajlandóak voltak pénzt áldozni rá, és vállalni a kockázatot. A csapatból én voltam a legidősebb. Curtis két hónappal volt nálam fiatalabb. Bármennyire gyűlöltem is kimerészkedni, még annál is utálatosabb volt Curtis jelenléte. Nagyon fontos számomra. Fontosabb, mint szeretném. Számít, hogy mit gondol rólam. Félek, hogy egy nap nyilvánosan összeroppanok, ő pedig a szemtanúja lesz. De ma tartom magam.

Mire elértünk az erődített templomhoz, fájt az állkapcsom a fogcsikorgatástól, és egyébként is teljesen kimerültem.

Mindössze öt-hat tucat ember vett részt a szertartáson. Otthon, a nappaliba zsúfolódva nagy tömegnek tűnt volna; a templom magas kerítése, biztonsági reteszei, szövetdrótja, tágas, kongó üressége és fegyveres őrei által határolva elenyésző kis csoportosulásként hatott. Annyi baj legyen. A legkevésbé se hiányzik, hogy népes sereglet szenvedése rohanjon meg.

A keresztelés zökkenőmentesen bonyolódott le. A gyerekeket elküldték átöltözni a mosdókba („férfi”, „női”, „légyszi, ne húzzatok le a vécén semmilyen papírt”, „mosakodni baloldalt lehet a vödör vízzel”). Miután felhúztuk fehér ruhánkat, Curtis apja átkísért az előcsarnokba, ahonnan hallhattuk az istentiszteletet – János evangéliumának első fejezetéből és az apostolok cselekedeteinek második fejezetéből olvastak fel –, és vártuk a sorunkat.

Én kerültem sorra utoljára. Gondolom, apám ötlete volt. Először a szomszéd gyerekek, aztán az öcséim, végül én. Nem egészen értem, hogy miért, de apának szent meggyőződése, hogy alázatot kell tanulnom. Szerintem bőven elegendő a jellegzetes biológiai alázatom – vagy megaláztatásom.

Na, de mindegy. Valakinek utolsónak is kell lennie. Inkább azt sajnálom, hogy nem volt merszem ellógni az egész szertartást.

Nos tehát.

– Az Atya, a Fiú és a Szentlélek nevében…

A katolikusok még csecsemőkorukban túlesnek az összes ilyen macerán. Bár így lenne a baptistáknál is. Már-már azt kívánom, bárcsak tudnék hinni a keresztelés jelentőségében, akárcsak a jelek szerint sokakkal egyetemben az apám is. Ellenkező esetben pedig inkább nem kéne törődnöm vele.

Csakhogy törődöm. Mostanában sokat gondolkodom Isten fogalmán. Figyelem, miben hisznek mások – hisznek-e egyáltalán, és ha igen, milyen Istenben. Keith szerint Isten a felnőttek kreálmánya, amivel ránk akarnak ijeszteni, hogy engedelmeskedjünk nekik. Apa körül nem szokta hangoztatni az elméletét, de máskülönben igen. Abban hisz, amit a saját szemével lát, és bármi is kerüljön elé, nem sokat vesz észre belőle. Gyanítom, apa rólam is ugyanezt mondaná, ha tudná, miben hiszek. Talán igaza lenne. De attól még látom, amit látok.

Az a benyomásom, hogy sokan képzelik Istent nagy és erős apukának, zsarunak vagy királynak. Amolyan szuperemberben hisznek. Egyesek meggyőződése szerint Isten csak a természet szinonimája, a természet pedig gyakorlatilag fedheti mindazt, amit épp nem értenek vagy nem tudnak befolyásolni. Megint mások állítják, hogy Isten valamiféle szellem, láthatatlan erő, végső valóság. Hét ember hétféleképpen fejtené ki ugyanezt az álláspontját. Akkor hát micsoda Isten? Csupán rásütünk egy újabb nevet arra, amitől különlegesnek és védettnek érezhetjük magunkat?

Jelenleg hatalmas, a hurrikánszezonhoz képest korai vihar söpör végig a Mexikói-öblön. Vándorútja során Floridától Texason át Mexikóig szedett halálos áldozatokat. Egyelőre hétszáznál is többen vesztették életüket egyetlen hurrikánban. Vajon hányan sérültek meg? Hányan fognak éhezni a tönkrement termények miatt? A természet műve. Ez volna Isten? A halottak túlnyomórészt koldusok, akiknek nincs hová menniük, már csak későn értesülnek a viharjelzésről, és nem jutnak fedezékbe. Mondjuk, mi is nyújthatna nekik fedezéket? Aki szegény, vétkezik Isten ellen? Mi is a szegénység határát súroljuk. Egyre kevesebb a munka, egyre több gyerek születik és nő fel jövőkép nélkül. Így vagy úgy, de idővel mindannyian elszegényedünk. A felnőttek bíznak abban, hogy jobbra fordul a sorunk, de sosincs igazuk. Hogyan fog viselkedni velünk Isten – apám Istene –, ha szegények leszünk?

Van Isten? Ha van, törődik velünk? A Benjamin Franklinhez és Thomas Jeffersonhoz hasonló deisták úgy vélik, Isten megteremtett minket, majd magunkra hagyott.

– Tévúton jártak – vélekedett apa, amikor rákérdeztem nála a deistákra. – Jobban kellett volna hinniük a Biblia igéjében.

Kíváncsi lennék, hisznek-e még Istenben az öböl partvidékén élők. Volt már rá példa, hogy az emberek megőrizték a hitüket szörnyű szerencsétlenségek után is. Sokat olvastam erről. Eleve sokat olvasok. A kedvenc olvasmányom Jób könyve. Többet mond el apám Istenéről, meg úgy egyáltalán az istenekről, mint bármilyen más könyv.

Jób könyvében Isten kinyilatkoztatja, hogy ő teremtett mindent, hogy mindentudó, ezért senkinek nincs joga megkérdőjelezni, mihez kezd a teremtményeivel. Jó. Ez hihető. Az ótestamentumi Isten nincs ellentmondásban a világ jelenlegi állásával. Viszont ez az istenkép erősen emlékeztet Zeuszra: a szupererős ember, aki úgy játszadozik velünk, mint a legkisebb öcséim a játékkatonáikkal. Dirr-durr! Hét játékfigura holtan dől ki. Az hozza a szabályokat, akié a játék. Nem számít, mit gondolnak a játékfigurák. Nyugodtan ki lehet irtani a játékfigura családját, majd újat adni neki. A játékgyerekek – akárcsak Jób gyermekei – felcserélhetőek.

Lehet, hogy Isten nagyra nőtt gyerek, aki szeret játszani. Ez esetben nem tök mindegy, hogy meghal-e hétszáz ember egy hurrikánban… vagy elmegy-e hét gyerek a templomba, hogy méregdrága vízzel töltött medencébe mártsák őket?

De mi van akkor, ha ez az egész nem igaz? Mi van, ha Isten teljesen mást jelent?

3.

Nem imádjuk Istent.

Érzékeljük és figyelünk Istenre.

Tanulunk Istentől.

Előrelátóan és komoly munkával

formáljuk Istent.

Végül meghódolunk Isten előtt.

Alkalmazkodunk és kitartunk,

mert mi vagyunk a Földmag,

Isten pedig a Változás.

Földmag: Az élők könyvei

2024. július 30., kedd

A legutóbbi Mars-küldetésen meghalt az egyik asztronauta. Valami meghibásodott a védőöltözékével, és a csapattársai nem tudták időben visszavinni a menedékhelyre. A szomszédaink eleve nem értik, mit keresett a Marson. Rakás pénzt pazaroltak egy újabb eszement űrutazásra, miközben idelent a Földön még a vizet, ételt vagy lakhelyet se tudják megfizetni rengetegen.

Ismét drágult a víz. Ma bemondták a hírekben, hogy egyre több vízárust ölnek meg. A kufárok házfoglalóknak és koldusoknak árulnak vizet – meg azoknak, akik nem vesztették el ugyan az otthonukat, de a rezsit nem tudják kifizetni. Újabban holtan találják ezeket az árusokat, átvágott torokkal, a pénzüket és a talicskájukat pedig meglovasítják. Apa szerint a víz sokszorosába kerül a benzinnek, viszont a gyújtogatókat és a gazdagokat leszámítva a legtöbben már leszoktak a benzinvásárlásról. Nem ismerek senkit, aki benzinnel hajtott autót, furgont vagy motort vezetne. Az efféle járművek a kocsifelhajtókon rozsdásodnak, és lerabolják róluk a fémet és a műanyagot.

A vízről sokkal nehezebb lemondani.

A divat segít. Most piszkosnak kell lenni. Aki higiénikus, az célponttá válhat. Azt fogják hinni róla a többiek, hogy felvág, és felsőbbrendűnek képzeli magát. A fiatalabb gyerekek körében bunyót provokál a tisztaság. Cory megköveteli tőlünk a tisztálkodást a negyedben, a falakon kívül azonban mind átöltözünk koszos ruhába. Sőt az öcséim még bent is sarat kennek magukra, amint elmennek hazulról. Jobb, mintha állandóan megvernének.

Ma este a negyed utolsó nagy panorámatévéje is elsötétült. Néztük rajta a halott asztronautát, akit a Mars vörös sziklatengere vett körül. Láttunk egy kiszáradt, porlepte víztározót, meg a három piszkoskék karszalagot viselő, félig lenyiszatolt fejű, halott vízkufárt. És bedeszkázott, lángoló épületeket mutattak Los Angelesből több háztömb szélességben. Természetesen senki nem fecsérelte volna az értékes vizet efféle tüzek oltására.

Egyszer csak elsötétült a panoráma. A hang hónapok óta el-elnémult, de a kép mindig rendeltetésszerűen működött, mintha tágas, nyitott ablakon bámulnánk ki.

A Yannis család üzletszerűen fogadta a panorámanézőket. Apa törvénybe ütközőnek gondolja az ilyen engedély nélküli vállalkozásokat, de nem tiltja meg, hogy néha mi is átmenjünk, mert ártalmatlan szórakozásnak tartja, és segít fennmaradni Yanniséknak. Sok kisvállalkozás számít illegálisnak, pedig nem ártanak velük senkinek, és egy-két családnak megélhetést biztosítanak. A Yannis-panorámaablak nagyjából velem egyidős. A nappalijuk nyugati falát tölti ki. Tehetősek lehettek annak idején, amikor megvették. Az elmúlt években már belépődíjat szedtek – csak a negyed lakóit engedték be –, és gyümölcsöt, gyümölcslét, makkból sütött kenyeret és diót árusítottak. Bármivel képesek voltak kereskedni, amiből túl sok termett a kertjükben. Filmeket vetítettek a gyűjteményükből, nézhettük a panorámán a híreket és a tévében sugárzott műsorokat. Az új, multiszenzoros szolgáltatásokra nem tudtak előfizetni, mondjuk, a régi panorámájuk úgysem lett volna velük kompatibilis.

Nincs valóságmellényük, érintőgyűrűjük és headsetjük. A házimozijuk mindössze egy mezei, síkképernyős panorámát takart.

E nélkül már csak három kicsi, özönvíz előtti, szemcsés tévékészülékünk maradt a környéken, néhány munkaeszközként használt számítógép, meg a rádiók. Minden háztartásban van még legalább egy rádió. A napi híreket azon keresztül hallgatjuk.

Kíváncsi vagyok, mihez kezd most Mrs. Yannis. Összeköltözött a két nővérével, és van munkájuk. Talán boldogulnak majd. Egyikük gyógyszerész, a másik ápoló. Nem keresnek sokat, de Mrs. Yannis a házuk jogos tulajdonosa, és nincsenek rajta adósságok. A szüleitől örökölte.

Mindhárom nővér megözvegyült, és összesen tizenkét gyereket nevelnek – mind fiatalabbak nálam. Két évvel ezelőtt megölték Mr. Yannist. Fogorvosként dolgozott egy elkerített, őrzött klinikán, és hazafelé tartott elektromos biciklijén. Mrs. Yannis elmondása szerint kereszttűzbe került, egyszerre két oldalról érte találat, majd közvetlen közelről is golyót eresztettek bele. A kerékpárját ellopták. A rendőrség nyomozást indított, beszedte a munkadíját, és nem talált a világon semmit. Az efféle gyilkosságok mindennaposak. Hacsak nem egy rendőrőrs előtt ölnek meg valakit, soha nincs egyetlen szemtanúja sem az eseteknek.

2024. augusztus 3., szombat

A halott asztronautát hazaszállítják a Földre. A nő azt akarta, hogy a Marson temessék el. Saját maga jelentette ki, amikor rádöbbent, hogy haldoklik. Azt mondta, egész életében egyedül a Marsra vágyott, és így az idők végezetéig ott maradhat.

Az űrhajózási miniszter azonban megvétózta az utolsó kívánságát. Szennyező lehet a teteme, állítja. Hülye.

Tényleg azt képzeli, hogy a nő szervezetében vagy bőrén bármilyen mikroorganizmusnak szemernyi esélye lenne életben maradni és őshonossá válni abban a hideg, ritkás, halálos, illékony légkörben? Nem kizárt. Az űrhajózási minisztereknél nem előfeltétel a tudományos képzettség. Csak a politikához kell érteniük. Ez a legfrissebb kabinetiroda, és máris a túlélésért küzd. Christopher Morpeth Donner – az egyik idei elnökjelölt – ígéretet tett, hogy a megválasztása esetén feloszlatja a hivatalt. Apám egyetért Donnerrel.

– Kenyér és cirkusz – mondogatja apám, amikor űrkutatási hírekről van szó a rádióban. – A kenyeret a politikusok és a nagyvállalatok kapják, a cirkuszt meg mi.

– Az űr lehet a jövőnk záloga – válaszolom. Ebben hiszek. A magam részéről az űr felfedezése és gyarmatosítása egyike azon kevés előző évszázadból megörökölt dolgoknak, amik többet segíthetnek, mint amennyit ártanak. De ezt nehéz mások értésére adni, amikor a falainkon kívül burjánzik a nyomor és a szenvedés.

Apa rám néz, és a fejét csóválja.

– Te ezt nem értheted – mondja. – Fogalmad sincs, milyen botrányos időpocsékolás és pénzszórás az úgynevezett űrprogram. – Donnerre fog szavazni. Nem ismerek mást az apámon kívül, aki egyáltalán szavazni fog. A legtöbben már lemondtak a politikusokról. Végtére is, a politikusok emberemlékezet óta ígérgetik, hogy visszavezetnek minket a 20. század dicsőséges jómódjához és rendjéhez. Erről szól manapság az űrprogram is, legalábbis a politikusok szemében. Nézzétek, képesek vagyunk űrállomást, holdtelepet, és hamarosan marsi kolóniát is működtetni! Kell ennél több bizonyíték, hogy még mindig nagyszerű, progresszív, erős nemzet vagyunk?

Aha.

Hát, csak nagy jóindulattal nevezném magunkat nemzetnek, de szerencsére még mindig tudunk embert küldeni az űrbe. Ha ez nincs, akkor lehúzhatjuk magunkat a vécén.

Sajnálom, hogy az asztronautát elszakítják választott mennyországától. Alicia Catalina Godinez Lealnek hívták. Vegyész volt. Meg akarom őrizni az emlékezetemben. Akár még példaképem is lehet. Egész életét annak szentelte, hogy eljusson a Marsra – felkészült az utazásra, űrhajóskiképzést szerzett, bekerült egy marsi legénységbe, elrepült a Marsra, és elkezdte kitapasztalni a marsi terraformálás lehetőségeit, védett helyeket hozva létre, ahol emberek élnek és dolgoznak azóta is…

A Mars egy kőgolyóbis. Hideg, kietlen, szinte teljesen levegőtlen, halott szikla. Bizonyos szempontból mégis édenkert. Fent tündököl az éjszakai égbolton egy másik bolygó, ami túl közel van, karnyújtásra az emberiségtől, amely pokollá tette a földi életet.

2024. augusztus 12., hétfő

Mrs. Sims ma agyonlőtte magát. Pontosabban, néhány napja lett öngyilkos; Cory és apa ma talált rá a holttestére. Cory egy darabig meghasonlott utána.

Szegény öreg szentfazék! Minden vasárnap ott ült az utcafronti templomunkban, kezében a nagybetűs Biblia, és be-bekiabálta: „Igen, Uram!”, „Halleluja!” „Köszönöm, Jézus!”, „Ámen!” A hét fennmaradó részében varrogatott, kosarat font, kertészkedett, árulta a terményeit, gondját viselte az óvodáskorú gyerekeknek, és kibeszélte mindazokat, akiket magánál kevésbé tartott istenfélőnek.

Ő volt az egyetlen egyedül élő ember, akit ismertem. Az egész nagy ház csak az övé volt, mert gyűlölték egymást az egy szem fia feleségével. A fia családja szegénysorban tengődött, mégsem voltak hajlandóak egy fedél alatt élni az anyóssal. Van ez így.

A másság mély, makacs, kellemetlen, undok félelmet keltett benne. Nem szívelte Hsuékat, mert kínai-spanyol család, és az idősebb kínai nemzedék még mindig buddhista hitet vall. Jóval a születésem előtt is pár házra laktak egymástól, Mrs. Sims számára mégis mintha a Szaturnuszról származtak volna.

Bálványimádóknak gúnyolta őket a hátuk mögött. Annyira legalább törődött a jószomszédi viszony fenntartásával, hogy nem a szemükbe mondta. A Hsu család barackot, fügét és egy kelme pamutszövetet vitt át neki múlt hónapban, miután tolvajok jártak a házában.

A betörés volt Mrs. Sims első nagy tragédiája. Három férfi mászott át a negyed falain, átvágva a tetejére felhúzott szöges- és szövetdrótot. A szövetdrót rettenetes találmány. Hajszálvékony és tűéles; belevág az óvatlan madarak szárnyába vagy talpába, amelyek észre sem veszik a drótot, vagy megpróbálnak leszállni rá. Az emberek ugyanakkor könnyen utat tudnak törni rajta, felette vagy alatta.

A rablás után mindenki ajándékot vitt Mrs. Simsnek, még ha nehéz is a természete. Vagyis nehéz volt. Ételt, ruhát, pénzt. Gyűjtést szerveztünk számára a templomban. A tolvajok megkötözték és magára hagyták… miután az egyikük megerőszakolta. Idős nő létére! Felmarkolták az összes élelmét, az anyjától örökölt ékszereit, a ruháit, és ami még rosszabb, a dugipénzét. Mint kiderült, az összes tartalékát egy kék műanyag keverőtálban tartotta a konyhaszekrény legmagasabb polcán. Szegény lökött vénlány. Sírva könyörgött apámnak a rablás után, mert ezek után nem tudta kiegészíteni pluszennivalóval a kertben termesztett növényeket. Nem tudta kifizetni a számláit, sem az ingatlanadót, aminek lejárt a határideje. Utcára fog kerülni! Éhezni fog!

Apa rendre bizonygatta neki, hogy az egyház gondoskodni fog róla, Mrs. Sims azonban nem hitte el. Egyre csak hajtogatta, hogy mostantól kéregetnie kell majd, apa és Cory hasztalan csitította. Az a vicces, hogy amúgy minket sem kedvelt, mert apa feleségül vette „azt a mexikói Cory-aszónt”. Nem olyan nehéz kiejteni pedig a „Corazont”, ha mindenáron így akarja hívni. A környékbeliek általában Corynak vagy Mrs. Olaminának szólították.

Cory sosem mutatta ki, hogy megsértődött volna Mrs. Simsre. Negédesen viselkedtek egymással. Mit számít még egy kis képmutatás, ha meg lehet őrizni a békét…

Múlt héten Mrs. Sims fia, öt unokája, a menye, a fivére és a fivére három gyereke mind bent égett a házukban. Gyújtogatás áldozatai lettek. A ház tőlünk északkeletre, a domboldal mellett állt. Nem vették körül falak. Nem volt rossz környék, csak szegény. Kiszolgáltatott. Egyik éjjel valaki felgyújtotta a házat. Talán bosszúból tette valamelyik családtag ellensége, talán egy őrült követte el szórakozásból. Úgy hallottam, létezik egy új illegális drog, ami pirománná változtatja az embereket…

Mindenesetre senki nem tudja, kik voltak az elkövetők. Kik ölték meg a Sims/Boyer családot. Senki nem látott semmit. Mondanom se kell.

Senki nem jutott ki élve a házból. Ez, mondjuk, fura. Tizenegyen voltak, és mindenki bent égett.

Egyszóval, három napja Mrs. Sims agyonlőtte magát. Apa a zsaruktól hallotta, hogy három nap telhetett el a halála óta, tehát alig két nappal a fia halálhírét követően történt. Apa ma reggel meglátogatta, mert Mrs. Sims előző nap kihagyta az istentiszteletet. Cory muszájból elkísérte, mivel ezt kívánta meg szerinte az illendőség. Bár ne így tett volna. A holttestek az én szememben gusztustalanok. Büdösek, és a régóta oszladozókban kukacok hemzsegnek. Ezt leszámítva viszont nem különösebben zaklatnak fel. Hiszen halottak. Nem szenvednek. Ha az életükben nem rajongtunk értük, miért boruljunk ki a haláluk miatt? Cory viszont ki szokott borulni. Engem persze lehord, amiért osztozom az élők fájdalmán, ő meg a holtakkal próbál együttérezni.

De nem ezért kezdtem írni Mrs. Sims haláláról, hanem mert öngyilkos lett. Ez zaklat fel. Apához hasonlóan Mrs. Sims is meggyőződéssel hitte, hogy aki önkezével vet véget az életének, az örökké a pokol tüzén fog égni. Szó szerint igaznak fogadott el mindent a Bibliából. Ám amikor nem bírt tovább megbirkózni a terheivel, inkább vállalta az örök szenvedést a túlvilágon a földi szenvedések helyett.

Hogyan lehetett képes rá?

Hitt egyáltalán bármiben? Vagy színjáték lett volna az egész?

Az is lehet, hogy pusztán beleőrült abba, hogy Isten túl sokat követelt tőle. Nem olyan fából faragták, mint Jóbot. Vajon a való életben hány ember lenne képes elviselni Jób szenvedését?

2024. augusztus 17., szombat

Nem bírom kiverni Mrs. Simst a fejemből. Az öngyilkossága valamiképpen összefonódott az asztronauta halálával, aki kiűzetett a paradicsomból. Le kell írnom, amiben hiszek. El kell kezdenem összegyűjteni a tizenkét éves korom óta Istenről ide-oda lejegyzett verseket. A túlnyomó többségük elég gyengécske. A lényeget kimondják, de nincsenek elegáns formába öntve. Egy-kettő felel csak meg az elvárásaimnak. Nyomasztanak, mint ez a két haláleset. Igyekszem beletemetkezni a sok házimunkába, az apám templomában végzett teendőkbe, és a Cory által vezetett iskolába, ahol a környékbeli gyerekek tanulhatnak. Az az igazság, hogy egyik sem érdekel ezek közül, de legalább elfoglalom és kifárasztom magam. A legtöbb éjjel nem álmodom. Apa pedig sugárzik a büszkeségtől, amikor megdicsérik előtte az okos és szorgalmas lányát.

Szeretem apámat. Nem ismerek nála jobb embert. Fontos számomra, mit gondol. Bár ne így lenne.

Egy szó, mint száz, elmondom, én miben hiszek. Hosszú időbe telt megértenem, és még tovább tartott, mire szótárak és szókincstárak segítségével helyesen, kellő pontossággal megfogalmaztam. Az elmúlt egy évben huszonöt-harminc döcögős, zavaros változatot dolgoztam át. Ez most jó. Igaz. Mindig ennél lyukadok ki:

Isten hatalmas:

végtelen,

ellenállhatatlan,

hajlíthatatlan.

Isten mégis képlékeny:

cselszövő,

tanító,

káosz,

agyag.

Isten arra rendeltetett, hogy formálják.

Isten: a változás.

Ez a színtiszta igazság.

Istennel nem lehet szembeszegülni, nem lehet megállítani. De formálható, fókuszálható. Következésképp nincs értelme imádkozni Istenhez. Az ima csak az imádkozón segíthet, és rajta is csupán abban az esetben, ha megszilárdítja és összpontosítja az elhatározását. Ilyenkor segíthet megteremteni az egyetlen valóságos kapcsolatunkat Istennel. Alakíthatjuk általa Istent, könnyebben elfogadhatjuk, és együtt élhetünk Isten ránk rótt formáival. Isten hatalmas, és végül Isten diadalmaskodik.

Viszont ettől még a malmunkra hajthatjuk a vizet, amennyiben tudatosítjuk magunkban, hogy Isten arra rendeltetett, hogy formálják, és akarva-akaratlan, szándékunk szerint vagy anélkül, de mindenképp át fog alakulni.

Ennyit tudok. Vagyis hát, ez csak egy része. Nem vagyok olyan, mint Mrs. Sims. Nem vagyok hosszan szenvedő, csökönyös Jób-jelölt, aki a legvégén meghunyászkodik a mindenható előtt, vagy megsemmisül. Az én Istenem nem szeret, nem utálom, nem tart szemmel, egyáltalán nem ismer; én sem szeretem Őt, és nem is tartozom neki hűséggel. Az én Istenem csupán létezik.

Lehet, hogy inkább Alicia Lealhez, az asztronautához fogok hasonlítani. Én is olyasmiben hiszek, amire meggyőződésem szerint szüksége van haldokló, tagadásban élő, retrográd népemnek. Még nem rendelkezem minden tudással. Azt se tudom, hogyan adjam át, amit tudok. Meg kell tanulnom. Ijesztő, hogy mennyi mindent kell még megtanulnom. Hogyan lehetséges?

Igaz ebből bármi is?

Veszélyes kérdés. Néha nem ismerem a választ. Kételkedem magamban. Kételkedem abban, amit tudni vélek. Próbálom elfelejteni. Ha egyszer ez az igazság, miért nincs tisztában vele senki más? Mindenki tudja, hogy a változás elkerülhetetlen. A termodinamika második főtételétől a darwini evolúcióig, a buddhista mulandóságtól – miszerint szenvedéseink az állandóság illúziójához való ragaszkodásunkból fakadnak – A prédikátor könyve harmadik fejezetéig („Mindennek megszabott ideje van”) a változás mindenütt az élet, a létezés, a közfelfogás részét képezi. Viszont szerintem még nem mértük fel ennek a jelentését. Sőt egyáltalán nem is foglalkozunk vele.

Az elfogadásról papolunk, mintha annyi elegendő lenne, aztán szuperembereket teremtünk – felettes szülőket, királyokat és királynőket, zsarukat –, hogy ők legyenek isteni gondviselőink, hogy közénk és Isten közé álljanak. Ám Isten mindvégig velünk volt, formált minket és formálódott általunk, csak úgy általánosan vagy egyszerre többféleképpen, mint valami amőba… vagy rákos daganat. Káosz.

Na jó, de miért nem tudok példát venni a többiekről… és söpröm szőnyeg alá a nyilvánvalót? Normális életet élhetnék. Épp elég nehéz az a mai világban.

Csakhogy ez (ez az ötlet? ez a filozófia? ez az új vallás?) nem hagy nyugodni, nem megy ki a fejemből, nem ereszt el. Talán… talán hasonlít ebben az osztozásra. Még egy fura kattanás. Még egy eszeveszett, mélyen gyökerező téveszme, amitől nem tudok megszabadulni. Benne ragadtam. Idővel tennem kell majd valamit ez ügyben. Bármit gondoljon vagy mondjon is rólam az apám, bármilyen mérgező rothadás várjon is a falon túl esetleges száműzetésem esetén, muszáj lesz kezdenem vele valamit.

Ez pedig halálra rémít.

2024. november 6., szerda

William Turner Smith elnök tegnap elvesztette a választásokat. Christopher Charles Morpeth Donner lett az új elnökünk – a megválasztott elnök. Mire számíthatunk tőle? Donner már rég megfogadta, hogy jövő évi beiktatása után mihamarabb nekifog a „pénznyelő, értelmetlen és szükségtelen” Hold- és Mars-kutató űrutazási programok felszámolásának. A távközlésre és egyéb fejlesztésekre irányuló Föld körüli űrprojekteket pedig magánkézbe adják. Túladnak rajtuk.

Donner továbbá új munkahelyteremtő programot hirdetett. Reményei szerint törvénymódosítással képes lesz felfüggeszteni a „túlzottan megszorító” minimálbért, illetve a környezet és a munkavállalók védelmét szolgáló jogszabályokat azon munkáltatók számára, akik hajlandóak hajléktalanokat alkalmazni, szakképesítést, valamint megfelelő szállást és ellátást nyújtani nekik.

Vajon mi számít megfelelőnek? Egy ház vagy egy lakás? Netán egy szoba? Egy ágy a közös szobában? Priccs a barakkban? Fekhely a padlón? Fekhely a földön? És mi lesz a nagycsaládosokkal? Nem tűnnek majd rossz befektetésnek? Nem éri-e majd meg a vállalatoknak inkább egyedülállókat, gyermektelen párokat vagy maximum egy-két gyermeket nevelő szülőket alkalmazni? Vannak kétségeim.

És mi a helyzet a felfüggesztett törvényekkel? Nem fog törvénybe ütközni a munkavállalók megmérgezése, megcsonkítása vagy megfertőzése, amennyiben biztosítják számukra az élelmet, a vizet, meg egy helyet, ahol meghalhatnak?

Apa végül mégsem Donnerre szavazott. Senkire nem adott le voksot. Azt mondta, felfordul a gyomra a politikusoktól.

2025

Az intelligencia nem más, mint folyamatos, egyéni alkalmazkodóképesség. Egyes intelligens fajok egyetlen nemzedéken belül alkalmazkodnak, mások nemzedékek alatt, szaporodási és halálozási kiválasztódás révén. Az intelligencia azonban sokat követel. Ha véletlenül vagy szándékosan tévútra terelődik, az mértéktelen szaporodáshoz vagy pusztuláshoz vezethet.

Földmag: Az élők könyvei

4.

Ha Isten áldozata

megtanul alkalmazkodni,

Isten társává válhat;

ha Isten áldozata

megfontoltan tervez,

alakíthatja Istent.

De ha Isten áldozata

szűk látókörű és fél,

akkor Isten áldozata,

játékszere,

zsákmánya marad.

Földmag: Az élők könyvei

2025. február 1., szombat

Ma tűz ütött ki. Az emberek mindig aggódnak miatta, de a kisgyerekek szeretnek játszani a tűzzel. Ezúttal szerencsénk volt. A hároméves Amy Dunn a szülei garázsában gyújtott tüzet.

Amikor a lángnyelvek felkúsztak a falon, Amy megrémült, és beszaladt a házba. Tudta, hogy rossz fát tett a tűzre, ezért nem árulta el senkinek. Elbújt a nagymamája ágya alatt.

Hátul a garázs száraz deszkái gyorsan és forrón égtek. Robin Baiter vette észre a tüzet, és megkongatta a vészharangot a járdaszigetünkön. Robin még csak tízéves, de eszes kislány: mostohaanyám egyik éltanulója. Nem veszíti el a fejét. Ha nem riasztotta volna a többieket, amint meglátta a tüzet, egész biztosan továbbterjedt volna.

A vészjelzést hallva én is kirohantam az utcára, hogy megnézzem, mi a baj. A Dunn család az utca túloldalán lakott, úgyhogy nem lehetett nem észrevenni a füstöt.

A tűzoltó akcióterv előírásosan lépett életbe. A felnőtt férfiak és nők kerti slaggal, lapáttal, nedves törülközőkkel és takarókkal oltottak. Akinél nem volt locsoló, a szélén taposta a lángnyelveket, és földet szórt rájuk. A korombeli gyerekekkel mi is segítettünk, ahol kellett: ügyeltünk rá, hogy a szálló parázs ne lobbantson lángra semmit. Hordtuk a vödröket, vizet lapátoltunk, saját lepedőt és törülközőt hoztunk. Sokan voltunk, és nyitva tartottuk a szemünket. Az idősek vigyáztak a kisgyerekekre, nehogy útban legyenek vagy bajba keveredjenek.

Senki nem hiányolta Amyt. Nem látták előzőleg a hátsó udvarban, ezért senkinek nem is jutott eszébe. Jóval később rábukkant a nagymamája, és kihúzta belőle az igazságot.

A garázs porig égett. Edwin Dunn csak egy-két kerti és asztalos szerszámot mentett ki az épületből. A garázs melletti grépfrútfa és a mögötte álló két barackfa is félig megégett, de talán nem pusztulnak el. A répát, tököt, kelkáposztát és krumplit összetaposták a tűzoltók.

A rendes tűzoltóságot természetesen senki nem hívta ki. Senki nem fizetné ki a szolgáltatási díjat egy üresen álló garázs megmentéséért. A legtöbb háztartásnak amúgy se telt volna még egy nagy összegű számlára. Épp elég lesz kifizetni a tűzoltáshoz elpocsékolt vizet.

Vajon mi fog történni szegény kis Amy Dunnal? Senki nem törődik vele. A szülei etetik, néhanapján meg is mosdatják, de nem szeretik, sőt még csak nem is kedvelik. Anyja, Tracy csak egy évvel idősebb nálam; tizenhárom évesen szülte Amyt. Tizenkét éves volt, amikor a huszonhét éves nagybátyja – aki éveken keresztül megerőszakolta – végül teherbe ejtette.

A gond: Derek bácsi stramm, szőke, jóképű férfi volt, vicces, okos, mindenki kedvelte. Tracy mindig is unalmas volt és csúnyácska, morózus és piszkos. Még tisztálkodás után is maszatos és mosdatlan benyomást keltett. Problémái részben abból fakadhattak, hogy Derek bácsi évekig megerőszakolta. Derek bácsi Tracy anyjának legfiatalabb öccse – a kedvence – volt, amikor azonban kitudódott a bűne, a környékbeli férfiak összegyűltek, és azt tanácsolták Derek bácsinak, hogy költözzön máshová. Nem akarták, hogy a lányaik közelében éljen. Tracy anyja jó szokása szerint megint irracionálisan viselkedett, és Tracyt hibáztatta a nagybátyja elkergetéséért meg az őt ért megaláztatásért. A környéken nem sok lány szül gyereket, mielőtt az apám elé rángatna egy srácot, hogy eskesse meg őket a házasság szentségében. Tracyt azonban senki nem akarta feleségül venni, neki pedig nem tellett terhesgondozásra vagy abortuszra. Szegény Amy egyre inkább Tracyre kezd hasonlítani, ahogy cseperedik: csenevész testét foltokban sprőd szőr borítja. Kétlem, hogy valaha csinos lesz.

Tracyben nem éledtek fel az anyai ösztönök, ahogy gyanítom, az ő anyja, Christmas Dunn nem is rendelkezik velük. A Dunn család hírhedten bolond. Tizenhatan zsúfolódnak egyetlen házba, és legalább a harmaduk nem komplett. Amy viszont épeszű. Még. Elhanyagolt, magányos – a túl sokat egyedül hagyott gyerekek pedig elszórakoztatják magukat.

Sosem voltam szemtanúja, hogy bárki megütné Amyt, verbálisan vagy másképp bántalmazná. Dunnéknak fontos a megítélésük. De senki nem is foglalkozik vele. A kislány legtöbbször egyedül játszik a földön. Meg is eszi a földet, meg amit talál ott, beleértve a bogarakat. Nemrég kíváncsiságból hazavittem magammal, lemostam róla a koszt, megtanítottam neki az ábécét, és hogy hogyan kell leírnia a nevét. Imádta. Jó képességű gyerek, aki ki van éhezve a tudásra, és figyelemhiányos.

Ma este megkérdeztem Coryt, hogy Amy nem kezdhetne-e hamarabb iskolába járni. Cory csak ötéves kortól – vagy ahhoz közel – fogad gyerekeket, de beleegyezett azzal a feltétellel, hogy az én gondjaimra bízza Amyt. Nem örültem a kérésnek, bár számítottam rá. Amúgy is besegítek az öt- és hatévesekkel. Egyéves korom óta vigyázok a kicsikre, elegem van belőle. Másfelől viszont attól tartok, hogy ha nem karolja fel valaki még most Amyt, akkor egy nap szörnyűbb dolgot fog elkövetni a családi garázs felgyújtásánál.

2025. február 19., szerda

Az öreg Mrs. Sims házát megörökölte néhány távoli rokona. Örülhetnek, ha lesz mit örökölni. Csak a negyedet övező falak gátolták meg, hogy fosztogatók tarolják le a házat, illegálisok fészkeljék be magukat, vagy a lakatlanná válás pillanatában lángra gyújtsák. Jelen esetben az emberek csak visszavették, amit a betörés után Mrs. Simsnek adtak, meg elemelték a házban talált ennivalót. Minek penészedjen meg. Nem tulajdonítottuk el a bútorait, a szőnyegeit és a háztartási gépeit. Megtehettük volna, de nem vagyunk tolvajok.

Wardell Parrish és Rosalee Payne más véleményen van. Alacsony, rozsdabarna, savanyú képű emberek, akárcsak Mrs. Sims volt. Mrs. Sims egyik unokatestvérének a gyerekei, akivel az öreglánynak sikerült kapcsolatban maradnia és jó viszonyt fenntartania. A férfi kétszer is megözvegyült, nincsenek gyerekei; a nő egy férjet vesztett el, és hét gyereket nevel. Nemcsak hogy testvérek – ikrek. Talán ezért jönnek ki ilyen jól egymással. Merthogy senki mással nem, az egyszer biztos.

Ma költöznek be a házba. Néhányszor eljöttek szemrevételezni, és a jelek szerint jobban tetszett nekik a szüleik házánál. Ott tizennyolcadmagukkal laktak. Engem lefoglalt a kisiskolás osztályom, ezért ma találkoztam velük először, de hallottam, ahogy apával beszélnek: a nappalinkban ülve arra célozgattak, hogy az érkezésük előtt kifosztottuk Mrs. Sims házát.

Apa kijött a béketűréséből.

– Ugye tudják, hogy Mrs. Simsnél egy hónappal a halála előtt betörők jártak – emlékeztette őket. – Utánajárhatnak a rendőrségen… ha eddig nem tették volna. A közösség azóta megvédte a házat. Nem vettük használatba, nem rámoltuk ki. Ezt tudatosítsák magukban, ha köztünk szeretnének élni. Támogatjuk egymást, és nem lopunk.

– Úgyse vallanák be, ha lopnának – dünnyögte Wardell Parrish.

– Nem vádolunk senkit semmivel – szólt közbe gyorsan a húga. – Csak azon tűnődtünk… tudjuk, hogy a mi Marjorie-nk csecsebecséket tartott otthon… az anyjától örökölt ékszereket… nagyon értékesek…

– Kérdezzék meg a rendőröket! – ismételte apám.

– Persze, értem, de…

– Kis közösség a miénk – szakította félbe apám. – Mindenki ismer mindenkit. Számítunk egymásra.

Néma csend lett. Az ikrek talán már kezdték kapiskálni.

– Nem vagyunk társasági emberek – mondta Wardell Parrish. – Nem ártjuk bele magunkat mások dolgába.

Megint a húga vette át sietve a szót.

– Biztos minden rendben lesz – közölte. – Jól ki fogunk jönni egymással.

Látatlanban sem kedveltem őket. Az első találkozásunk után még kevésbé. Úgy néznek ránk, mintha büdösek lennénk nekik. Nem számít persze, hogy rokonszenvesek-e nekem. Vannak még a környéken, akiket nem kedvelek. A Payne–Parrish családban viszont nem bízom. A gyerekek normálisnak tűnnek, de a felnőttek… Nem szívesen szorulnék rájuk, még kisebb dolgokban sem.

Payne és Parrish. Fájdalom és Enyészet. Beszédes nevek.

2025. február 22., szombat

Ma belefutottunk egy falka veszett kutyába. Felmentünk a hegyekbe célba lőni… én, az apám, Joanne Garfield, az unokatestvére és barátja, Harold „Harry” Baiter, a barátom, Curtis Talcott, a fivére, Michael, Aura Moss, valamint az ő fivére, Peter. Apa mellett Joanne apja, Jay volt a másik felnőtt kísérőnk: jó ember, és remek mesterlövész. Apa szeret vele dolgozni, bár néha akadnak konfliktusok. A Garfield és a Baiter család fehér, mi, többiek feketék vagyunk. Ez manapság veszélyt jelenthet. Az utcán követelmény, hogy az emberek féljenek és gyűlöljék azokat, akik nem közülük valók. Minket is megbámultak, de nem kötöttek belénk, mivel mind fel voltunk fegyverezve, és éberen figyeltünk. A mi negyedünk meg túl kicsi az ilyesfajta játszmákhoz.

Eleinte minden a megszokott menetrend szerint zajlott. Talcotték összezördültek, először egymással, majd Mossékkal kezdtek veszekedni. A Moss család mindig másokra hárítja a felelősséget saját hibáiért, épp ezért szinte mindenkivel vannak rendezetlen vitáik. Peter Moss a legrosszabb eset, mert folyton az apjára akar hasonlítani, az apja pedig egy szarzsák. Három feleséget tart. Egyszerre. Karen, Natalie és Zahra. Mind szültek neki gyereket, noha Zahra – a legfiatalabb és legcsinosabb – egyelőre még csak egyet. Karen írta alá a házassági anyakönyvi kivonatot, mégis eltűrte, hogy a férje előbb egy, aztán még egy új nőt hozzon haza, és őket is a feleségeinek hívja. Gondolom, amilyen állapotok uralkodnak a világban, Karen nem tudta volna elképzelni, hogy egyedülálló anyaként boldoguljon a három gyerekével, amikor Moss beállított a második feleséggel, Zahra érkezésekor meg már öt gyerekről kellett gondoskodni.

A Moss család nem jár templomba. Richard Moss saját vallást alapított az Ótestamentum és a nyugat-afrikai történelmi hagyományok ötvözésével. Állítása szerint Isten pátriárkának szánta a férfiakat, akik védelmezik a nőket, és uralkodnak felettük, és annyi gyereket nemzenek, amennyit csak lehet. Az egyik nagy kereskedelmi vízszolgáltató társaság mérnökeként megengedheti magának, hogy gyönyörű fiatal hajléktalan nőket szedjen össze, akikkel poligámiában élhet. Akár húsz nőt is begyűjthet a háremébe, ha futja számukra ételre. Tudtommal elég elterjedt ez a konstrukció más kerületekben: bizonyos középosztálybeli férfiak azzal bizonyítják a férfiasságukat, hogy ideiglenes vagy állandó feleségeket halmoznak fel. Egyes gazdag férfiak meg azzal, hogy egy feleség mellett rengeteg gyönyörű, eldobható szolgálólányt tartanak. Mocsok egy dolog. Ha egy lány teherbe esik, és a gazdag munkaadója nem veszi a védelmébe, a munkaadó felesége kidobja az utcára, az éhhalál küszöbére.

Vajon ilyen lesz az új életmód? A jövőben emberek tömegeit taszítják majd a megválasztott vezetőnk, Donner rabigájába, vagy a Richard Moss-féle szolgaságba?

Felkerekeztünk a River Streeten, túl a falakon, az utolsó omladozó, elkerítetlen házakon, a repedezett aszfaltúton, meg az azt szegélyező szedett-vedett, rongyokkal borított kalyibák, vérfagyasztóan üres tekintettel minket bámuló illegális házfoglalók és koldusok mellett, fel a hegyre vezető földúton. Végül leszálltunk, és kézzel toltuk a biciklit a keskeny csapáson az egyik céllövészethez használt szurdokba. Jelenleg biztonságosnak tűnt, de fő az óvatosság. Sok mindent szoktak csinálni az emberek a szurdokokban. Ha holttestbe botlunk valahol, egy darabig inkább másikat keresünk. Apa igyekszik megóvni minket a világ borzalmaitól, de ez lehetetlen feladat. Ő is tudja, úgyhogy arra is megtanít minket, hogyan óvjuk meg magunkat.

A legtöbben otthon gyakoroltunk, légpuskával lőttünk házilag gyártott célpontokra, mókusra vagy madarakra. Mindet kipróbáltam. Pontosan célzok, de nem szeretek élőlényekre tüzelni. Apa ragaszkodott hozzá, hogy tanuljam meg, mert a mozgó célpont fejleszti a célzásomat. Szerintem mögöttes szándék is vezérelte. Tudni akarta, képes vagyok-e rá… beindítja-e egy madár vagy mókus lepuffantása a hiperempátiámat.

Nem egészen. Kellemetlen érzés volt, de nem fájt. Nagy, puha, furcsa szellemlöket ért, mintha hatalmas légbuborék találna el hűsítő érzés és légáramlat nélkül. Kicsit durvábban – de még mindig viszonylag lágyan – legyintett meg a mókusok és időnként a patkányok megölése, mint a madaraké. Viszont irtani kellett őket. Felzabálták vagy feltúrták az élelmünket. A fák terméseit előszeretettel dézsmálták: barackot, szilvát, fügét, datolyaszilvát, dióféléket. Meg az epret, a szedret, a szőlőt… Bármit ültettünk is, valahogy odaférkőztek. A madarak különösen agresszív kártevők, mivel be tudnak repülni a kertbe, mégis szeretem őket. Irigylem, hogy tudnak repülni. Néha hajnalban csak azért felkelek és kimegyek a ház elé, hogy figyelhessem a röptüket, mielőtt valaki elijesztené vagy lelőné őket. Most, hogy már elég idős vagyok a szombati célba lövéshez, apa kívánságától függetlenül nem áll szándékomban többször madarakra lőni. Különben is, attól még, hogy eltalálok egy madarat vagy mókust, nem biztos, hogy emberre is tudok lőni – mondjuk, egy tolvajra, mint akik betörtek Mrs. Simshez. Gőzöm sincs, képes leszek-e rá. És ha sikerül, nem tudom, milyen hatással lesz rám. Meghalok?