365 IDÉZET

Prieger Zsolt

válogatása

részlet

Corvina

Válogatás © Prieger Zsolt, 2026

A kötetet tervezte: Karcagi Klára

Kedves Attila!

Tudod, hogy mennyi történetem van rólad? Melyiket mondjam először? Kezdjem azzal, amikor megszöktem miattad az első gimis osztálykirándulásomról? Miközben a többiek a Balaton északi partja felé vették az irányt könnyed fürdőzés céljából, én csöndes gonosztevőként a másik vonatra szálltam, és kamaszos kultúrsznobságból, előre megfontolt szándékkal meg sem álltam Balatonszárszóig?

Hát persze, hogy miattad.

A következő emlékképen már a szemerkélő esőben állok a sírodnál – az elsőnél, hiszen neked sírból is több jutott –, amelyben nincs ott a tested. És amelyet már akkor is csak néhányan álltak körül: azok, akik addigra jól tudták, ki vagy valójában. Aztán emlékszem, ahogy a szárszói állomáson a szürkületben hosszasan bámultam a keszekusza sínpárokat, keresgélve, vajon hol érhetett véget az életed, miközben az enyém akkor éppenhogy csak elkezdődött. Mindeközben persze Latinovits hangján szóltak bennem az Ime, hát megleltem hazámat… első sorai. Nem is volt kérdés, hogy alternatív expedícióm során az ő sírjához is átugrom-e a szomszédos Balatonszemesre – ha már a Színészkirály nemcsak elmondta, de le is utánozta a halálodat.

Ott álltam a sírodnál, mint az a pár ember, akik eltemettek és földet szórtak rád, a barátok, akik nemcsak azt tudták, ki vagy valójában, de talán már azt is sejtették, ki leszel. Persze távol volt még, hogy szétcincáljanak – nemzetire meg balosra, fiatal irredentára, felnőtt kommunistára, halálra készülő anarchistára, hősszerelmesre, mindig-kiábrándultra, pszichologizálóra, istenhívőre, meg még ki tudja, mennyi mindenre. Még nem rángatták fiatal testedet a szellemi égtájak minden irányába, nem törtek-szorítottak bele a tantervek Prokrusztész-ágyába, és nem akarták nap mint nap megerőszakolni kiválóan öregedő életművedet, ahogy azt Rákosi vagy Kádár kultúrszolgái vagy a rólad leginkább tudomást nem vevő ’89-es rendszerváltók tették.

Az elmúlt pár hosszú évben a jogbitorlás közben megöregedett fiatal újtörökök sem tudtak veled mit kezdeni: egyszerűen megakadtál a torkukon. Pedig nálad aktuálisabb költőnk-írónk-filozófusunk nem is lehetne itt a húszas években. Ha valamikor, ma biztosan a céltábla közepébe talál az üzeneted.

Gyerekkorom óta látlak magam előtt, ahogy súlyos szavakkal dobod be a közöny, a politikai vakság és a szeretetlenség ablakát. Bántó aktualitásod tudatában szinte érthetetlen, manapság miért nem mindenki a te idézeteiddel operál. Ennyire vérig sértette volna a nemzetet soraid osztályteremfalakra mázolása, a „dolgozni csak pontosan, szépen” közhellyé silányítása, a sulykolt proletárköltő entitás? Sejtelmem sincs. De annyi biztos, hogy szép lassan kartotékadatokká váltunk ebben a hatalmas kapitalista szabadságban, amelyet a te szellemedben akár fasizmusnak is dúdolhatunk.

Attila, mondd, hogy képzelted például, hogy kifogod csak úgy a szavak tengeréből mindazt, ami öröktől fogva a tiéd, és olyannyira a sajátoddá teszed, hogy senki, aki ad a költői magántulajdonra, nem meri többé elorozni tőled? Hogy még kölcsön is csak úgy kérjük a szavaidat, hogy közben a semmi ágán pirulunk szégyenkezve? Még anyánkat is a te fogalmaiddal imádjuk-kérleljük-átkozzuk, és ha magunk elé képzeljük az örök gyermeket, akkor is azt az el-elcsatangoló csoda-rossz kölköt látjuk, aki te voltál valamikor, mondjuk, Öcsödön vagy a Haller utcában, valahol az éjszakai ég alatt, a külvárosban vagy a Duna-parton. És ha már édesanya: édes magyar anyanyelvünk is mintha egyszerre volna szülőd és gyermeked – senki olyan otthonosan be nem lakja, és senki olyan vérforraló freudizmussal nem boncolja, izgatja, ostorozza, bodorítja, vezeti szelíden a nirvánába, az életből a halálba. Ezért nem lehet téged széttépni, nemcsak „politikailag”, de esztétikailag sem: mert noha sokszínű, de egy vagy és oszthatatlan.

Attila, jól tudom, díjazod, hogy a hónapok elé nem világmegváltó mottókat választottam, hanem humoros ételverseidet. Talán azzal sem lesz bajod, hogy a nagy menetelésnek számító 1924 elejének, sőt, sokszor őszének verseiből – Jézusom, 19 éves voltál akkor! –, a tavasz harsogását hallom: hova is kerülhettek volna e könyvben, ha nem márciusra? És igen, a Tanításokat is csak egyben tudom látni, az idétlen reklámverseidet pedig már csak azért sem hagyhattam ki, mert elegem van a mindig szomorú Attila-képből. Hiszen veled akkorákat lehet röhögni és kiabálni és focira lelkesedni! Tudod, mint a Félidő 0:0-ban! Egytől egyig itt a helyük a könyvben, hát nem?

Már írtam, te igazi anarchista vagy, ez pedig joggal lett egy anarchistának szánt válogatás, levelekből, töredékekből, morzsákból és nagy falatokból. Eszembe jut a pszichológiai naplód is, amelytől kamaszként annyira tartottam. Még sírtam is, hogy kérem, ezt hogy lehet, így kiteregetni József Attila szennyesét, micsoda szégyen! Ma meg már látom, hogy a szennyesedbe a koszos gatyákkal együtt mennyi aranyóra is keveredett. Titkokkal és szépséggel teli ez a „talált” szöveg, még akkor is, amikor önkielégítésről meg pináról beszélsz, mert nemcsak szelíd, de mint minden nagy alkotó, kegyetlen is vagy: önmagadhoz és hozzánk egyaránt. Mi csak hálásak lehetünk érte.

Szóval akkor mi is lett a Szabad-ötletekkel, kamaszkori kételyeim és minden József Attilával kapcsolatos vita Mount Everestjével? Mégis mi lett volna? Itt van. Az aggályok és a szentimentalizmus ellenére a könyvben a helye. Hogy is szólnak a jól ismert József Attila-könyv előszavának sorai? „Egy ember világának azon mélységeit tárja fel, melyek talán jobb, ha sosem kerülnek napvilágra. Mások azonban azt vallják, hogy a szöveg hozzásegít a versek értelmezéshez, és ilyen szempontból lényeges dokumentuma az életműnek. Mivel a Szabad-ötletek jegyzéke helyenként rendkívül felkavaró, és fennáll a lehetősége, hogy olvasás után jelentősen változhat a költőről kialakult kép…” Jelentősen változhat! Nevetnem kell. Mert nekem minden versed elolvasása után jelentősen változik a rólad kialakított képem, még most, 60 évesen is. Sőt, a magamról kialakított képem is. És áldom a nevedet, hogy ez így van, így lehet és így lesz mindig.

Persze nem fért bele minden a könyvbe: zseniális versek, korszakalkotó költemények, izgalmas levelek maradtak ki. De egy év csak 365 nap – oké, veled legalább 600 –, és ebben a valóságban ugyan mi mást tehettem volna? És jaj, így aztán nem került be a Flóra-ciklus Rejtelmek verse sem… De úgyis ott visszhangzik a fülünkben a Megméressél! második szakasza és záróakkordja, mint egy Szűz Mária-himnusz:

Ő a mezőn a harmatosság,

kétes létben a bizonyosság,

lábai kígyóim tapossák,

gondjaim mosolyai mossák

[…]

hát dícsértessél s hirdettessél,

minden korokon át szeressél

s nehogy bárkiben alább essél,

mindig, mindenütt megméressél!

Igen, tudom, a Hazám irgalmatlanul hosszú, de nem lehet rövidíteni, mert kihagyhatatlan minden sora. És szeretem a nagy verseid előzményeit is, ezért szerepeltetem a kijózanító ősz első napjaiban az Eszméletet és az Eszmélet előzményeit egymás után. Mindig is szenvedélyesen érdekelt, miképp bomlik ki egyik versből a másik, és mit ígér egy múltbéli vázlat a jövendő verseire nézvést.

Képzeld csak, helyet kapott a könyvben a Szonett-játék – Cézár Galliában című versed is, amelyet Illyés Gyulával közösen írtatok. Nagy móka volt, szeretem, és nem érdekel, ha az irodalomtörténetek szerzőit eddig nem hozta lázba.

A szivárvány minden színében pompázó alkotó vagy, de mellette egy igazi pesti srác: kínrímek és reklámversek szerzője – ezért is nem tudsz sehova se „betagozódni”, hiába próbáltál elvegyülni. Ezért sem lehet skatulyába zárni téged, és ezért vagy minden magyar határsértő védőszentje, aki a nyelv és a haza fogalmaival alkot szürreális szentháromságot.

Imádom a bökverseidet, a rögtönzéseidet! És most már nemcsak a semmi ágát, a kilátástalanságot, a be nem teljesült szerelmet, az éjszakát, az igazságkeresést és a körülült asztalt, de jobban értem a Ferencvárost, a telepet, a haverokat – hiszen lakótelepen nőttem fel én is! –, de a csúfolódást és az „Attila név nincsent” is.

Ez a könyv nem mauzóleum vagy panteon kíván lenni, hanem egy teljesen szubjektív-szerelmes József Attila-kötet, amelyet persze évről évre másképp olvasnék-szerkesztenék magam is. Most így olvastam, az olvasó meg majd olvassa máshogy! Akkor olvas jól, ha mindennap másképp olvas.

Köszönünk mindent, Attila! Pompásan hektikus, elbűvölően anarchista olvasókat neveltél. Ígérjük, hogy ezentúl is elszökünk gimnazista osztálykirándulásokról a sírodhoz, hogy a verssoraidat idézzük. Tiszta szívvel, sőt szilajon szeretünk, éppúgy, ahogy akartad, és olvasni fogunk, míg világ a világ,

Prieger Zsolt

„Hé vendégek, a begyetek!
Nehogy mindent megegyetek!”

(Kínálgató, részlet, 1930. február)

01.01.

Lidi nénémnek öccse itt,

Batu khán pesti rokona,

kenyéren élte éveit

s nem volt azúrkék paplana;

kinek verséért a halál

öles kondérban főz babot –

hejh burzsoá! hejh proletár! –

én, József Attila, itt vagyok!

(Bevezető, 1927. május)

01.02.

1905-ben születtem Budapesten, görög-keleti vallású vagyok. Apám – néhai József Áron – három esztendős koromban kivándorolt, engem pedig az Országos Gyermekvédő Liga Öcsödre adott nevelőszülőkhöz. Itt éltem hét éves koromig, már ekkor dolgoztam, mint általában a falusi szegénygyerekek – disznópásztorkodtam.

(Curriculum Vitae, részlet, 1937. február)

01.03.

Nemzett József Áron,

szappanfőző, aki már

a Nagy Óceánon

szagos füveket kaszál.

Megszült Pőcze Borcsa,

kit megettek a fenék,

gyomrát, hasát sorba,

százláb súroló kefék.

Szerettem Lucámat,

de Luca nem szeretett.

Bútoraim: árnyak.

Barátaim nincsenek.

Bajom se lesz többé,

lelkemmé lett mindahány, –

élek mindörökké

gazdátlan és ostobán.

(Nemzett József Áron,

1928. április)

01.04.

Ne bántsatok, ha most rossz vagyok,

Ha most kicsit halkabban élek.

Halkabban élnek a felhők is,

Meg a halottak, meg a rétek.

Győzni épp oly szép, mint a virág,

De én az uccákon lődörgök,

Vagy esőt hallgatok szobámban

S nagyon hallgatok, hogyha dörgött.

Ezüstös lesz majd nagy szivetek,

Bárha a győzök ti maradtok,

Zászlótok is ezüstté őszül

S egyszer győzni is elfáradtok.

(Ezüst élet, részlet, 1925. április 23.)

01.05.

Ezennel ünnepélyesen kijelentem neked, hogy én nem verset akarok irni, hogy én nem törődöm azzal, hogy az én csókomat és ölelésemet vajjon tűzhányónak, gyufaskatulyának, vagy éppen csóknak nevezik-e. Én nem azért csókolok, mert azt csóknak nevezik és nem azért, mert az erkölcsös vagy erkölcstelen és nem azért csókolok igy vagy ugy, hogy a szabályokat betartsam vagy hogy másoktól különbözzem, tehát ne tartsam be.

(Levél József Jolánnak, részlet, Bécs, 1926. március eleje)

01.06.

Belép a szép nő páholyába,

Csupa arany, fény, ragyogás,

Mosolygva bókol erre, arra –

A jobb körökben igy szokás.

És a mosoly egy sugarkája

A karzatig föl érkezik,

És egy diák ott elfelejti,

Hogy rongyos és hogy éhezik.

(A hit boldogít, 1922. november 5.)

01.07.

Milyen jó is volt azelőtt, akkor is, amidőn még nem ismertelek, – lányok játszottak velem és én játszottam vélük, nem bántottuk egymást jobban, mint az állatok, az öröm apró volt, de vég nélkül való, a fájdalom nem volt nagy, mert nem is volt igazi. Azután amikor karjaidba terelt az Isten, igazi örömök és igazi bánatok jöttek, egyszerre és egészben, mint ahogy nem részletekben zöldül a mező, – most pedig csak a bánatok maradtak.

(Levél Vágó Mártának, részlet, 1928. október 3.)

01.08.

Most temettük el szegény Kosztolányit

s az emberségen, mint rajta a rák,

nem egy szörny-állam iszonyata rág

s mi borzadozva kérdezzük, mi lesz még,

honnan uszulnak ránk uj ordas eszmék,

fő-e uj méreg, mely közénk hatol –

meddig lesz hely, hol fölolvashatol?…

Arról van szó, ha te szólsz, ne lohadjunk,

de mi férfiak férfiak maradjunk

és nők a nők – szabadok, kedvesek

– s mind ember, mert az egyre kevesebb…

Foglalj helyet. Kezdd el a mesét szépen.

Mi hallgatunk és lesz, aki csak éppen

néz téged, mert örül, hogy lát ma itt

fehérek közt egy európait.

(Thomas Mann üdvözlése, részlet,
1937. január 13.)

01.09.

Nem várom már az életet.

Vagyok úgy, ahogyan lehet.

S ha nem lehet, akkor sehogy,

Ha sok a nap, hát soká fogy.

Két szememből a nap kivész.

Már csupán a lámpába néz.

Ha tűz lobog, hát majd elég.

Ha vér ömlik, hát van elég.

Aki megbánt, én nem bántom.

Aki sajnál, nem sajnálom.

Örülhetnek a hadnagyok.

Mert én már éhes sem vagyok.

Történt valami énvelem,

De nem halál s nem türelem.

Rúgtak itten, rúgtak ottan

S egyszer mégsem káromkodtam.

Egyszer megláttam a ködöt

A nagy fényességek mögött.

És meghallottam egyszer én,

Hogy túl harcom vad zörején,

Akárha lent, akárha fönt,

A szegényé csupán a csönd.

A köd, a csönd sosem ragyog.

Én már ködből, csöndből vagyok.

(Ködből, csöndből, részlet,
1925. május 1.)

01.10.

Szabó Dezsőt olcsón adja –

Fogadok egy se marad itt

Csak az a kár – öregapja! –

Drágán méri az Adyt.

(Galantai bátyámnak,
1923. július 4.)

01.11.

És fáj, nagyon fáj, hogy mért nem szabad énnékem irnom, hogy miért én vagyok tehetségtelen, mikor annyi ember jár-kel az uccán és az őnekik nem fájna annyira; hiszen énnekem olyan sürgős. Hát igazán csak a két gyertya hiányzik fejem mellől? Hát igazán én vagyok az a rendetlen hálószoba, ahol senki se alszik, senkise csókol, senkise gondolkozik az egek kék szinéről? Mert minden ablaka önmagába nyílik és nem lehet szellőztetni?

(Levél Osvát Ernőnek, részlet,
Bécs, 1925. november 14.)

01.12.

Te voltál áldott menedékünk

Mikor ránk zúdult száz baj és gonosz

És most szívünk hálára békül

Ma felköszönt az elfáradt orosz:

Üdvözlégy, áldott légy, jó Magyarország!

Szegény, kifosztott Hungária

Magadhoz vettél árva gyermeket

S jóságodért nem adhatunk mást

Csak forró, hálás, áldó sziveket:

Üdvözlégy, áldott légy, jó Magyarország!

(Áldott légy, jó Magyarország!
1923. február 18.)

01.13.

Én az Istenem ugy szeretem,

Hogy a szivemet földbe vetem,

Megérik, akkor learatom,

Fölösét pedig másnak adom.

Meg is köszöni, akárki az,

Akárha huncut, akár igaz,

Ha mindörökre, ha csak percre,

De az Isten fölébred benne.

Ha lány az, hozzákomolyodva

Rongyos kabátom megfoltozza,

Hogyha meg ember, csak megállít,

Ki is kisér az ajtajáig.

Ha éppen főzik az ebédet,

Ottan marasztnak várt vendégnek

S ahol az asszony sose hamis,

Meghínak ott még máskorra is.

Aztán csak amikor dolgoznak,

Rólam is el-elgondolkoznak.

S hogy munkaközben megpihennek,

Erejét érzik a szivemnek.

Nem csinálnak egymás közt mozit,

Bennük már Isten álmodozik,

Álmodik tágas, erős égről,

Kicsiny fiának nagy szivéről.

(Isten, 1925. június 2.)

01.14.

Szerkesztő uram, én azt hiszem, fölösleges vagyok. Mindennek, mindenkinek és magamnak is. Pedig én mindent, mindenkit nagyon-nagyon szeretek. És nagyon fájt, hogy mikor szinte kétségbeesve elmentem Szerkesztő úrhoz, csak egypár mondatot beszélhettünk, pedig annyi bánatos fej hajolt ki belőlem, annyi szép meleg arc várt a simogatásra. Tudom, Szerkesztő úr elutazott, nem volt ideje már, de éppen ez fáj, hogy ahová én elviszem az én szomoru szivemet, ott már csomagolnak, ott utaznak már. S egy másik út azalatt engem visz másuvá.

(Levél Osvát Ernőnek, részlet, Bécs, 1925. november 14.)

01.15.

Balog Jóskának, kenyeres-kujon pajtásomnak,

Aki úgy pendül egy húron velem

Miként H mellett az A.

Micsoda disszonancia!

Alvó Titánt legyecske igy gyötör:

Tagadja, hogy versem mily gyönyör.

Fülébe zengem büszke rímeit,

De ő dicséri rossz galambjait

S hogy zseni vagyok el nem ösmeri

Pedig naponta bömbölöm neki!

(Balog Jóskának…, 1922. december)

01.16.

Mikor az uccán átment a kedves,

galambok ültek a verebekhez.

Mikor gyöngéden járdára lépett,

édes bokája derengve fénylett.

Mikor a válla picikét rándult,

egy kis fiucska utána bámult.

Lebegve lépett – már gyult a villany

s kedvükre nézték, csodálták vigan.

És ránevettek, senki se bánta,

hogy ő a szivem gyökere-ága.

Akit ringattam vigyázva, ölben,

óh hogy aggódtam – elveszik tőlem!

De begyes kedvük szivemre rászállt,

letörte ott az irigy virágszált.

És ment a kedves, szépen, derűsen,

karcsu szél hajlott utána hűsen!

(Mikor az uccán átment a kedves,
1927. január)

Tartalom

Kedves Attila!

Január

Február

Március

Április

Május

Június

Július

Augusztus

Szeptember

Október

November

December

Az idézetek az alábbi művekből származnak

Kiadja 2026-ban a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

corvina@lira.hu

www.corvinakiado.hu

Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója

Szerkesztő: Rapajka Gabriella

Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt

Tördelő: Szabó Rózsa

Korrektor: Daróczi Enikő

ISBN 978 963 13 7226 7

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Courier Prime – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Science Gothic – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License