Copyright © Joós István, 2026

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

A könyv a korábban Út-mutató címmel megjelent kötet átdolgozott változata.

Borítóterv Tillai Tamás

Felelős szerkesztő Hessky Eszter

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978 963 687 417 9

TARTALOM

Isten hozott

Cél

Módszer

A PROBLÉMA

Ellenállunk a változásnak

Mert félünk

Nem tudjuk, kik vagyunk

A szülők hibáztatása zsákutca

A párkapcsolat is zsákutca

Kihalás szélén a férfi

A nők nagy része nem nő

Az egyén magányos

A családok nem működnek

Általános világkép-káosz

A MEGOLDÁS

Három felvonás

Hat korszak

1. Álmodozás

2. Megfelelés

Válság

3. Keresés

Mélypont

4. Gyakorlás

Beleállás

5. Hasznosulás

6. Együgyűség

Hol jársz?

DOLGUNK ITT

Valamit csinálni jobb, mint gondolkodni

A boldogságot okozni képes tevékenységekhez bátorság kell

Ember vagyok

Nem vagyok elrontva

Bűnös sem vagyok

Mi lelkesít?

A bizalom segít

A válság lehetőség

A mélypont ajándék

A világban Rend van

Ott tartok, ami történik velem

Ne akard tudni, hova tartasz!

Ráció helyett megérzések

Senki nem gonosz

A korszakok fontosak és értékesek

Igazán továbblépni csak belehalva lehet

Kétség esetén többet adj!

Ne vedd el mások szenvedését!

A mélyponton, igen, még ugrani is kell

Önzés az út

Egy szeretet van

A munka az, amit szeretek

A nem fontosabb, mint az igen

Harc és játékosság

Meg kell az árat kérni

Nem a pénz boldogít

A megosztottság elkerülhetetlen

FÉRFI ÉS NŐ

A férfiak nagy része retteg

Nőknél a bölcsesség

A nő hite erő

A pár-kapcsolat zsákutca

Ne szolgáld a férfit!

A kétkeresős modell hibás

Nem a férfi ügye

A férfinek is dolga szülni

Alma és magház

Párkapcsolat helyett egység

A férfi sem vezet

A család nem lehet a közös ügy

A viszonosság tévedés

Nem muszáj elválni

Olykor tökön kell rúgni

A szerető tünet

Szeretői v-iszony

A férfiaknak a funkciója, a nőknek az ereje egyedi

Ott tartasz, akik akarnak

A hölgyválasz rendben van

Nem jár kész

Hinni kell benne, még ha hülyeséget akar is

Nők kezében a világ sorsa

A herceg kiérdemelhető

Ne mutasd, hogy jobb vagy!

A vita szereptévesztés

A nőcsábász nem szeret

Aki dől, elkapják

A társ nem várja, hogy értsem

A férfi tapasztalva ismer meg

A szerelem egyirányú

Az orgazmus ne legyen cél!

A férfi futószalagon készül

KÖZÖSSÉG

Az emberek

A többi nő

Harcostársak

Közös ég

Megosztás az út

A szülőkkel meg kell békülni

Barátok mennek és jönnek

Bármire képes vagy

A pénz visszajelzés

A siker felelősség

A vezetés szolgálat

Kreativitás a kapocs

TANÁCSOK

Ne ragaszkodj a szenvedéshez!

Adj!

Mesélj!

Tapasztalj!

Kapcsolódj!

Rakj rendet!

Önkénteskedj!

Kérj segítséget!

Ne keress tovább!

ISTEN

Mindenség

Jézus

Lélek

Atya

Fiú

Vallás

Dicsőség

ZÁRSZÓ

Hála

Angikáért, aki szorgos és lenyűgöző tökéletlenségével nem egyszerűen bearanyozza a napjaimat, de aki nélkül sem ez a könyv, sem a korábbi, sem a kapcsolódó iskola, sem a férfi-nő egységről szóló mélyebb írások nem születtek volna meg.

Szeretlek

Isten hozott.

Mi van, ha az emberi élet válságai nem véletlenszerűen, hanem logikus sorrendben követik egymást, és mindig tanítani próbálnak nekünk valamit? Mi van, ha rendje van az életnek? Mi van, ha az élet egy olyan fejlődési út, ami Odüsszeusz és Frodó, Aragorn és Neo, Luke Skywalker és Jake Sully, Mózes és a tékozló fiú útjához hasonlít? Mi van, ha az élet egy kaland, aminek a lényege, hogy mind kiválasztottak vagyunk, és csak úgy lehetünk boldogok – párkapcsolatban, karrierben, családban –, ha elfoglaljuk a helyünket, és belenövünk a feladatunkba… amihez végül a bátor őszinteség a legjobb stratégia?

Mi van, ha az életnek korszakai vannak, és a válságok nem azt jelentik, hogy elrontottam, és „béna” vagyok, hanem azt, hogy egy pálya végére értem, és készen állok a változásra? … Mi van, ha az élet nagy kihívásaihoz térkép adható?

Sok száz általam megismert élettörténet egyezései alapján írtam ezt a könyvet.

Állításom, hogy férfi és nő különbözik és másképp lehet boldog, a gyerekkorunkat senki nem rontotta el, előre nézni hasznosabb, mint hátra, az ember fogváltás, pubertás és érettségi után is korszakokban fejlődik tovább, evolúciós ugrások felnőttkorban is történnek, és a válságnak megélt időszakok „csak” beavató próbák.

Tapasztalatok által jutottam erre. A nyugaton bevett, sikert-birtoklást-karriert előtérbe helyező minta csődbe vitt, majd a keleti, ezoterikus mód sem vezetett boldogságra. Ezután egyszerűen csak őszinte próbáltam lenni, és középen igyekeztem járni. Kiderült, hogy másoknak érték, ha erről mesélek. A segítségért hozzám forduló emberekkel húsz éve beszélgetve aztán azt fedeztem fel, hogy bár nagyon egyedinek – tehát nagyon egyedül – érezzük magunkat, a problémáink mégis nagyon hasonlók.

Húsz éve tanulmányozok élettörténeteket, néhány ezret megismertem, és rendszert vélek látni. Olyan útnak látom az élet eseményeit, aminek törvényeit jobban megértve tapasztalatom szerint haladni is jobban lehet. Ezért született e könyv. Hogy segítsen. Neked, neki, nekem, itt és most tisztábban látni. Megfigyelésem ugyanis, hogy általában a cél, hogy hova is tartunk, csak az egyik probléma. A másik, és gyakran sokkal fontosabb, hogy hol is vagyunk tulajdonképpen. Fontos őszintén szembenézni ezzel, hiszen a sikeres navigációhoz hasznos először az indulási pontot azonosítani.

Ennyi. Mármint egy dolog még: megérzések mentén bátran cselekedni az én életemben jobban működik, mint a múlton és a lehetőségeken töprengve gondolatokkal és magánnyal kínozni magunkat és egymást.

Jó munkát!

Joós István

Kelt Etyeken, 2026. március 10.

Cél

Végül mindennek van célja. A létezés oka a cél, még ha nem is ismerjük.

Ennek a könyvnek is van célja, mégpedig hármas.

Elsősorban bemutatni szeretnék vele. Bemutatni az általam járt emberi utat, annak korszakait, és ahogy én ezeket magamnak értelmeztem. Ugyanis azt tapasztalom, hogy az évek óta segítségért hozzám forduló sok különböző ember útjai is mind nagyon hasonlóak.

Általánosítottam tehát. Sok év sok kínlódása az ár, amit a könyv tartalmáért fizettem, és azért adom közre, mert nekem nagy érték lett volna, ha valakitől már korábban hallok hasonló témákról. Nem gondolom, hogy bármit megspórolhattam volna, mert minden tapasztalat érték. Viszont abban segített volna egy útmutató, hogy a válságokon gyorsabban átmenjek.

Hogy azt képzelem, megfejtettem a világot, és mindez így van? Talán. Vagy nem. De teljesen mindegy, hogy én mit képzelek, mert nem azt próbálom ezzel a könyvvel állítani, hogy minden úgy van, ahogy én mondom. A legkevésbé sem. Hanem csak annyit szeretnék, hogy aki nyitott, és úgy érzi, hogy tenne egy próbát, annak legyen minek esélyt adnia. Egy világkép-alternatívát mutatok be, amiről minden olvasó maga dönt. Te is. Majd meglátod. Nem várom el, hogy hallgass rám. Évek óta nyomaszt, hogy el kéne végre már mindezt érthetően mondanom, hátha az én személyes változatom hasznos lesz másoknak is. Tehát legelsősorban magam miatt, önzésből mondom az egészet, hogy megszabaduljak az engem feszítő nyomástól.

Harmadrészt fáj a világ állapota. Érzetszinten fáj, és mivel az a kapcsolódó élményem, hogy volna mit hozzátennem, így a harmadlagos cél ez: támpontokat, ideiglenesen akár mankót adni, mert a régiek elavultak. Azt látom, hogy az embereknek segíteni hivatott rendszerek nagyrészt elavultak, és nekem fáj a hiány, amitől sokan szenvednek. Azért is született tehát e könyv, hogy látszódjék egy működő világkép, és legyen választható. Bárkinek.

Módszer

A módszer egyszerű: mesélek. Személyes tapasztalatokat és tanulságokat, személyes hangvételben, amiről aztán mindenki eldöntheti, hogy mihez kezd vele. Olykor talán túl határozottnak hangzik majd – ez azért van, mert bizonyos dolgokat sokszor megtapasztaltam, tehát bizonyos területeken nagyon megerősödtek a vélekedéseim.

A módszer az őszinte önfelvállalás. Ezzel kapcsolatban érdekes megfigyelésem, hogy ez valóságos mágia. Régen informatikai céget vezettem, eladni akartam, mások meggyőzésében voltam sikeres, de önző is voltam, és tönkrementem. Nehéz időszak volt. Ehhez képest döbbenetes, hogy ez az egész írói, előadói, mentori karrier abból született, hogy egy nap eléggé szenvedtem ahhoz, hogy őszinte merjek lenni, és egy TEDx előadás keretei között nyilvánosan vallottam meg, hogy frusztrált szépfiú koromban „pénzt akartam, mert sikert akartam, mert nőket akartam”. Elkezdtek áradni felém az emberek azzal, hogy az ő életük hasonló, hátha tudok segíteni. Pénzt kezdtek adni azért, hogy beszélgessek velük, és így megtanultam, hogy önmagunk őszinte vállalása nem egyszerűen hatékonyabb, mint a pózok és a szerepek, de ha az ember szándékai tiszták, akkor konkrétan ellenállhatatlan.

Azóta gyakorlom magam miatt, mert nekem így jó, és a világban is azt figyelem, hogy ki mennyire meri megtenni. Nagy segítség ebben egy bizsergető, mély, erős, korábban nem tudatosított részem, aki állandóan reagál bennem minden külső közlésre, szűri őket, és folyamatosan súg, magabiztosan. Mintha bennem valaki tudná az igazságot minden helyzetben. Ebben az a legfurcsább, hogy irracionális lehetőségeket gyakrabban támogat, mint vártam. Ismerős neked is? Biztos. Az a megfigyelésem, hogy az iránymutatás mindenkiben jelen van, csak gyakorolni kell a belső hangok megkülönböztetését. Nos, kezdjük, és figyelj! Mi igaz, és mi nem? Ne rám hallgass, hanem a megérzéseidre. Figyelj, érdemes… Az a belső, a nyugodt hang tudja.

A PROBLÉMA

A problémának megfigyelésem szerint sok oldala van, de a lényege egyszerű: nem értjük, mi történik velünk, mert nem tudjuk a dolgunkat, tehát a funkciónkat a világban, így a helyünket sem találjuk, és a kapcsolataink sem működnek.

Másképp mondva: azért szenvedünk, mert nem működnek a kapcsolódásaink, amik azért nem működnek, mert nem vagyunk jól, ami azért van, mert nem érezzük magunkat értékesnek, ami azért van, mert nem érezzük magunkat hasznosnak, ami azért van, mert nem lelkesít, amit az életben csinálunk, ami azért van, mert nem találjuk a helyünket, ami azért van, mert nem tudjuk a dolgunkat, ami azért van, mert nem ismerjük a funkciónkat, ami azért van, mert nem merjük a lelkesedésünket követve az utunkat járni, bárhova is vezessen, ami azért van, mert kishitűek vagyunk, ami azért van, mert félünk magunkat felvállalni és őszintén megmutatni, ami azért van, mert félünk a kudarctól, és attól, hogy mások kinevetnek, ami azért van, mert túlértékeljük magunkat, ami azért van, mert be vagyunk zárkózva a fejünkbe, tehát túl sok időt töltünk önimádattal, ami azért van, mert többségünk még nem fedezte fel az alternatívát.

Az emberiség nagy részének az állapota tehát az útkeresés, amiben az a nehézség, hogy bár vágynánk kész megoldásra – „valaki mondja meg” –, és erre mindig van is jelentkező – szeretjük megmondani egymásnak –, de végül a tanácsok nem válnak be. Így aztán sok szenvedés árán idővel rá kell jönnünk, hogy senki nem mondhatja meg, pontosan mi az utunk – ez a könyv sem fogja –, tehát magunknak kell felfedeznünk, mégpedig tapasztalati úton. Mert egy helyzet igazsága végül csakis tapasztalva derül ki, bármit is gondoltunk előzőleg róla.

A folyamat szükségszerű ellentmondása ráadásul, hogy az egészet minél kevesebb bizonytalansággal, pláne minél kevesebb fájdalommal szeretnénk megúszni – csakhogy két lábon stabilan állva járni nem lehet. Mi azonban képtelenek vagyunk ezt elfogadni, és egyszerre vágyjuk a kettőt: stabilan állni, mert a biztonság jó, és járni is, mert a helyzet egyre jobban szorít, és haladni kéne.

Nehezítő körülmény, hogy a világ is folyamatosan változik közben. Ami tegnap még jó, mert időszerű volt, az mára gyakran már nem az, ezért előbb rossznak érezzük, majd nemsokára már szenvedést okoz. Nem elég tehát, hogy nehézségünk van a járással, de a szőnyeg is mozog közben a talpunk alatt, és így a helyben állás már objektíven is tarthatatlanná válik. Mi mégsem merjük és nem tudjuk a lábunkat emelni, hanem a válságot okozó igazság vakító fényében fényszóró által meglepett szarvasként cövekelünk le az útra. Hiába tudjuk, hogy lépni kéne, nem megy. És ilyenkor gyakran támad a makacsság is: én aztán nem.

Ellenállunk a változásnak

Az a probléma, hogy addig állunk ellen a változásnak minden erőnkkel, fondorlatos önbecsapással és tiszteletre méltó kitartással – utóbbira általában büszkék is vagyunk –, amíg végül muszáj lesz változtatni. Külön nehézség, hogy minél erősebbek vagyunk, ez annál tovább húzódik, tehát annál tovább halogatunk és akadályozzuk magunkat.

Az a megfigyelésem, hogy az emberi életben a legtöbb dolog időszakosan jó, majd idővel aktualitását veszti, és akkor már nem jó többé. Tehát elmúlik, és ezt engedni kell. Olyan ez, mint a tejfogak: tévedés ragaszkodni hozzájuk. Egy idő után ez a legtöbb dologgal így van. Ez alól talán csak az emberi kapcsolatok kivételek, mert azok képesek változni az emberekkel együtt, és folyamatosan fejlődnek. Ezt látom. Hogy a világ rendje végül a változás egy cél irányába, vagy csak véletlen – rád bízom, mit hiszel erről, de a változás mindenképp tény, amit az ember enged, sőt segíti, vagy ellenzi és akadályozza, ennek megfelelően pedig eufóriát érez vagy szenved. Az életet lépések, tehát változások sorozatának tapasztalom, amit ha az ember bárhol akadályoz, akkor ott az élet maga akad. Szükségszerűen haldoklás kezdődik, és a szenvedés, tehát a válság csak ennek eredménye. Annak, hogy én magam ellenállok.

A válság mindig csak tünet, a szükségszerű következménye annak, hogy én valamilyen téren aktívan ellenállok. Sőt, a válság valójában segítség, mert a szenvedés által rávezet arra, hogy pontosan hol is állok ellen. Muszáj-helyzetek által vezet rá, amik az ellenállásom körül alakulnak, egyre kényszerítőbben. Nem akartam, de az élet halad, a tejfog egy ideje lötyög, csavarodik, kiesett, el kéne immár engednem. Ez csak akkor fáj nagyon, ha ragaszkodom hozzá, vissza akarom erőltetni, mert átmenetileg sem akarok társadalmilag „fogatlan” lenni – munkanélküli, egyedülálló, veszteséges, szerető, bukott stb. –, sőt attól is tartok, aminek ez az előjele. Hogy képes leszek-e „új fogakat növeszteni”, azaz felelős, felnőtt, vállalkozó, főnök, szülő, karrierváltó stb. lenni. Tartok ettől, holott az igazi, az érett, a sokkal nagyszerűbb fogak kialakulásához muszáj a fogváltáson átmenni.

Tudjuk ezt, akár pontosan ilyen világosan meg is fogalmazzuk, de ettől még az igazság az, hogy válsághelyzetekben mégis ellenállunk, mert félünk.

Mert félünk

A félelem sokáig problémának tűnik, míg végül kiderül, hogy valójában csak alapvető emberi jellegzetesség, és azzal arányban tudunk haladni az élet útján, amennyire ezt elfogadjuk. Amennyire merünk a félelem ténye ellenére szembe lépni vele.

A jó hír, hogy gyakorlással ez egyre könnyebb lesz. Az ember eleinte a járóka korlátjába kapaszkodik, de aztán nemhogy járni, de szaladni is megtanul, kényelmesen, anélkül, hogy ez külön figyelmet igényelne. Csakis a gyakorláson múlik. Az életünk eseményei folyamatosan pörögnek, és mi hosszú ideig ragaszkodunk a járóka korlátjához, a tejfogak pedig a kincseink. Ezt persze szabad, de végül úgyis elengedjük őket, legkésőbb, amikor az igazi, a végleges fog látszani kezd, és amikor így az igazi harapást, tehát a saját igazi erőnket elkezdjük megtapasztalni.

Csakhogy ez időbe telik. Szeretjük válságnak hívni a változásra szorító muszáj-helyzeteket, pedig ezek valójában épp segítséget jelentenek mindazoknak, akik maguktól nem voltak hajlandók lépni. Mint például én. Sokáig így voltam vele. Aztán muszáj-helyzet muszáj-helyzetet követett, míg végül megkedveltem a járást. Egyre otthonosabb vagyok benne, már nem kell annyira szenvednem minden egyes lépésnél, mint régebben, mert korábban észreveszem, hogy megint időszerű a változást megengednem.

Sőt. Közben az is kiderült még, hogy változó talajon a járás dinamikus egyensúlya éppenséggel stabilabb, mint a két lábon állás lett volna. Billen a híd, dől a szikla, sodor a víz, változik a világ, és fontos, hogy mozgásban legyek a magam és a környezetem jólléte miatt is. Ez látszólag ellentmondás, de a biztonság mozgás közben nagyobb. Mint a biciklinél. Helyben állva nehéz, szinte lehetetlen az egyensúlyt megtalálni. Haladva könnyű.

Ezt játsszuk. Amit azért merek ennyire határozottan állítani, mert évek óta írok a saját utamról, és évek óta egyre többen érkeznek, hogy nahát, az övék is hasonló. Az eltelt évek alatt több mint millió kattintás érkezett az erről szóló írásaimra, soknapnyi személyes beszélgetést folytattam, és még nem láttam ellenpéldát, ezért bátorkodom általánosítani.

No de vágjunk konkrétan bele!

Nem tudjuk, kik vagyunk

A probléma az volt, hogy azt hittem – ifjonti bohóság –, hogy rájöhetek. Sőt. Hogy rá kell jönnöm, muszáj, hogy rájöjjek.

Ismerd meg önmagad – mondták a régiek –, és bár ez mindig nagy bölcsességének tűnt, de valahogy nekem mégsem sikerült. Legalábbis egy helyben ülve és arról gondolkodva, hogy ki is lehetek, nem sikerült. Sokat kínlódtam ezzel nagyon, pályaválasztás idején konkrét válság volt, hogy akkor most tényleg jogász legyek-e, miért éppen az, hogyhogy nem tudom, rá kéne jöjjek, képesnek kéne lennem rá… Nagyon nehezen, évtizedekkel később engedtem csak el ezt a magammal szemben támasztott intellektuális elvárást.

Arra jutottam ugyanis, hogy nem lehet egyszer csak rájönni, kik vagyunk. Pontosan úgy nem, ahogy a megvilágosodás sem sikerült, és pontosan ugyanaz a probléma is: a nyelvhasználat által sugallt – ígért – véglegesség.

Fokozatosan fedezem fel magam, egyre többet értek, igen, a személyiségem működése tisztul, a gyerekkorommal való összefüggések, a világ hatásai, az én hatásaim a világban… Fény, valóságos fény süt be a megértés által az életembe, de megvilágosodásnak semmiképp nem nevezném. Inkább fokozatos világosodás van bennem, évek óta már, és magam körül is ezt látom.

A „ki vagyok én?” kérdés megoldása számomra az, hogy elengedem a végleges válasz iránti azonnali igényt, és helyette élvezem a felfedező utat, örülök a pillanatnyi állapotnak. Annál is inkább, mert alapvetően a kérdés sem helyes szerintem.

Az én élményem az, hogy csak a világhoz képest vagyok valaki. Ezt a kapcsolódásaimban tapasztalom. Az vagyok, ahogy hasznosnak érzem magam, ahogy a világ engem ekként megerősít. Ezért a helyes kérdés nem az, hogy ki vagyok, hanem hogy „mi a dolgom?” Az, amit legjobban a gyümölcseim mutatnak, tehát hogy mi az a tevékenység, ami nekem öröm, és másoknak is hasznos. Az a dolgom – vagy valami abban az irányban. Abban jó növekednem, azt kell gyakorolnom, és a gyakorlással egyenes arányban konkretizálódom, fokozatosan.

Sarkalatos téma ezzel kapcsolatban a szülők témája.

A szülők hibáztatása zsákutca

Az a probléma, hogy gyermeki lelkünk mélységeiben istenítjük a szüleinket, és tökéletességet várunk tőlük el, ezért „elrontott” önmagunkért (is) őket tartjuk felelősnek.

Én is sokáig nehezteltem rájuk. Hogy nem szerettek eléggé, nem úgy, ahogy nekem kellett volna, ezért „elrontották” a nevelésemet. Sok hozzám fordulónál látom azóta ugyanezt. Csakhogy az az igazság, hogy ez nincs így. Háromszorosan sem.

Egyrészt mert nincs tökéletes nevelés. Ami az egyik oldalról több – például a figyelem –, az szükségszerűen kevesebb a másik oldalból – az én esetemben ez a fegyelem volt. Mélyebben belegondolva tehát magam sem tudom megmondani, hogy az én szüleim mit is csinálhattak volna jobban. Persze vannak konkrét panaszaim, de ha távolabbról nézem, akkor mindig azonnal látszik minden túlzás vagy hiány jótékony hatása is: az, hogy általuk hogyan gazdagodtam.

Másrészt egy ideje arra jutottam, hogy a konkrét pofonok vagy azok hiánya mögött végső soron a szándék a fontos. Hogy szerettek-e. Amivel kapcsolatban alapvető, hogy mindenki aszerint tud szeretni, ahol jár. Ahol emberségében jár. Aki ő. A kérdés tehát nem az, hogy a szülő tökéletesen szeretett-e. Hanem hogy magához képest mindent megtett-e.

Hasznos ehhez az ő gyerekkorába picit belegondolni, akár meséltetni őt róla. Ugyanis kivétel nélkül az derül ki, hogy ahhoz képest, ahonnan ő jön, amilyenek a nagyszüleim voltak, amilyen csomagot tehát ő maga kapott, ahhoz képest nagyon is jól teljesített. Minden ember szereti a gyermekét. Beépített funkciónk, de ettől még maradunk emberek, csomaggal a vállunkon, és szeretni ehhez mérten tudunk. Ahol tartunk. Egy szülő sem tökéletes, nem lehet tökéletes, mert minden emberi szülő: ember. Szabad tehát hisztizni, de idővel jó ezt elfogadni, az emberséget nekik megengedni, túljutni rajta.

Elképesztően hálás vagyok a szüleimnek. Általában is azért, hogy itt lehetek, hogy ennyire lenyűgözően sok munkát belém tettek, és konkrétan is azért, hogy arra neveltek, hogy a szülőket meg kell haladni, hogy ez az élet rendje. Ami viszont számomra azt is jelenti, hogy egy ponton hibássá válik az elvárás, hogy a szülő legyen felnőtt. A biológiai tényt, hogy belőle lettem, hogy az életet neki köszönhetem, soha nem haladhatom meg, de az emberi kapcsolatunkra már igaz, hogy valóságosan a szüleink vállán állunk, szükségszerűen jutunk emberségben tovább, mint ők, ez a természetes. Tehát egy nap végül szerencsés belátni, hogy ostobaság a szüleinktől várni, hogy legyenek már felnőttek. A valódi kérdés, hogy én tudok-e végre az lenni. A velük való kapcsolatomban is. Tehát meg tudom-e engedni nekik az emberséget és a tökéletlenséget, vagy várom és követelem, hogy a tökéletes szülők legyenek, ha a gyerekkoromban nem ment, akkor végre legalább most. Nem lesznek azok. Viszont ha szeretni kezdem őket, akkor többé ez nem is érdekes – sőt változni kezd.

Harmadrészt pedig azért sem igaz az, hogy „engem ők elrontottak, és ezért felelősek”, mert nem vagyok elrontva. A legkevésbé sem. Hanem épp így lettem egyedi. A személyiségem a személyiségtorzulásaim összessége. Épp azáltal vagyok konkrét és egyedi, ami egy tökéletes létezőtől elválaszt. De ez egy hosszabb téma, amiről külön esik majd szó.

Egyelőre az a fontos, hogy tapasztalatom szerint az életemben működő szeretet alapja az elfogadás, amihez alapvető, hogy magammal, tehát a gyökereimmel, a mögöttem-alattam állókkal viszonylagos békében legyek. A szülők elfogadása tehát legelsősorban azért fontos, mert a szülők elfogadása nélkül senki nem juthat boldogságra. Ugyanez az alapja a korábban taglalt „ki vagyok én?” kérdésnek. A bőséges korona, tehát amit a világban adni tudok, csakis egészséges gyökerekből nőhet.

Hasznos még hozzá a működő férfi-nő modell is, amivel kapcsolatban nekem fontos megértésem, hogy a párkapcsolat zsákutca.

A párkapcsolat is zsákutca

Itt az a probléma, hogy különálló, szuperértékes egyéneknek hisszük magunkat, és eszerint, egymástól kölcsönösséget várva próbálunk kapcsolódni. Pénzkeresetet, gyereknevelést, szabadidőt, mindent felesben próbálunk beosztani. A férfi és női szerepek megkülönböztetése helyett ma az azonos jogok és kötelezettségek modellje a társadalmilag elfogadott – csakhogy nem működik. Egy sokgenerációs össztársadalmi folyamat végső mélypontja előtt állunk, ahol azon keveseknek, akik ezt már belátták, szél ellen kell tudniuk fordulni. Sőt.

Hatalmas orkán ellen kell küzdeniük, hiszen a gyerekkori családi minta általában hibás,és a társadalom is tévesen „idomít”. Jó, ha észrevesszük, hogy egyrészt kevés családban tiszták a férfi és női szerepek, másrészt utoljára az óvodában volt lány és fiú között „hivatalos” különbségtétel. Fütyi és punci ott még erre indok volt, olykor az iskolában is, de aztán megszűnt téma lenni. A minta és az elvárás most azonos: tanulj, fejlődj, érvényesülj, építs karriert és közben persze legyen boldog családod is. Valahogy.

Bővebb instrukció ez utóbbi témában nincsen, csak határozott elvárás. Példák sincsenek. Az elvárás viszont olyannyira határozott, hogy belsővé válik, karrier és munka a törekvés. Egyidejűleg, férfiak és nők esetében is. Ami persze nyilvánvalóan és láthatóan sokaknál döcög. Ennek eredményeként az okosok munka és magánélet egyensúlyáról kezdtek beszélni, és én abszolút vállalom, hogy együgyű vagyok, de tapasztalatom szerint ez kevés. Mert egyensúly ebben lehetetlen: mintha egy skizofrénnek mondanád, hogy törekedjék egyensúlyra. Nem megy. Egyik vagy másik van, ezt vagy azt helyezem előtérbe. A párom igényei vagy munka, karrier vagy magánélet – és ennek megfelelően szükségszerűen szenved majd, és érzi magát elhanyagolva a másik, amit háttérbe szorítok.

Sokan próbálnak nem választani, tehát karriert és kapcsolatot egymás mellett működtetni, hol az egyiket, hol a másikat előtérbe helyezve. Ez azonban nem megoldás, csak halogatás. Az a megfigyelésem, hogy ha valaki nem képes – nem hajlandó – választani, akkor mindkét terület válságba kerül. Ezt látom. Világos fókusz kell, ami csakis kettő lehet: vagy az egyik vagy a másik.

Egyszerűsítve: a párkapcsolat modell szerintem megbukott. Helyette egy-ügyűségen alapuló férfi-nő egység a megoldás: egyének páros együttléte helyett családban, tehát férfi-nő egységben érdemes gondolkodni, két fronton helytálló két külön ember helyett az egy közös célhoz igazodó férfi-nő egység a jobb megoldás, mert harmonikusabban működik.

Nagyon lassan jövünk rá arra, hogy tehát nem külön-külön vagyunk szuperértékes egyének. Nem. Hanem külön valójában épp közepesek vagyunk csak, és együtt lehetünk igazán értékesek. Bővebben erről később.

Kihalás szélén a férfi

A következő probléma, hogy elszoktunk a harctól, félelmetes a vér, dehogy vállalunk kockázatot, inkább elkerüljük. Ráadásul ezt szabad. Az átlag férfi simán elkerülheti a bátor kiállást, beavató próbák régen nincsenek már, a világ ezt elnézi neki, sőt a kockázatkerülés irányába nyomja. Álmok? Ugyan…! Válaszd a biztonságot, legyél csak alkalmazott. A nők nem is tudják, hogy elvárhatnák a férfias kiállást. Nem véletlen Hollywood hatalmas népszerűsége férfiak és nők körében is: az emberek nézik a hősöket, ahelyett hogy élnék a hőstetteket, és így az emberi faj hím egyedeinek egy jelentős része a teljes életét anélkül éli le, hogy valaha kiállt volna bármiért is, hogy megtalálná magát, hogy egyáltalán férfinek lenne nevezhető.

Megismétlem, mert fontos. Az emberi faj hím egyedeinek jelentős része nem férfi, mégpedig pontosan azért nem, mert az élet kockáztatását jelentő próbákat a kényelmesebb utak kedvéért elkerülték, és a világ ezt megengedte nekik. Okkal terjedt el a „pasi” szó: figyeld meg, hogy mennyire ritkán utalnak a nők a férfiakra a „férfi” szót használva.

Hogy mit értek „próbák” alatt? Mindent, ami nem biztos. Korosztályom jelentős részének az érettségi egy életre elég próba volt, ezért már állásra is a képességei alatt jelentkezik, és végképp nem mer elindulni az álmai után, és beleállni a személyes harcába. Tudom, hogy ezek kemény szavak. Mondhatom őket, mert magamról is beszélek. Csak csapatsportokat játszottam, ahol mindig lehetett más a hibás, és a Rubik-kockát soha nem vettem komolyan kézbe, mert mi lesz, ha nem tudom kirakni. Szélsőség, igen, de a lényeget jól mutatja: a kortárs férfi nem férfi, legfeljebb pasi. Mert kockázatkerülő, mert félti magát a próbák kimenetelének bizonytalanságától. Pedig akik nem hajlandók kihívásokat vállalva növekedni, azok számára bizonyos a válság. Sőt, keményebbet mondok. Az a megfigyelésem ugyanis, hogy a párkapcsolati válságok száz százaléka a férfi karrierválságának következménye – nem tudjuk, ki ő és mi lelkesíti, nem azt csinálja, amiért lelkesedne, tehát a nő sem tud iránta lelkesedni, tehát szerelmes sem lehet belé, sőt egyre kevésbé érdekli. Ez a nők téves működésén is nagyban múlik.

A nők nagy része nem nő

A nők nem nők, mert nem azt teszik, ami a nő dolga lenne, mert nem értik, mert senki nem adja át nekik a saját példáján keresztül, hogy mit is jelent Igazi Nőnek lenni. Barátnők vannak, de az igazi közösség, ahol a nők tapasztaltabbaktól, tehát bölcsebbektől tanulhatnának, ritka.

Fontos itt a különbségtétel. Ugyanis a közös kikapcsolódás érték: a bulik, a barátnők, a hobbik és a projektek nagyszerű dolgok, de a nőknek támaszra és támogatására is szükségük van, amit legjobban az adhat meg, aki maga is átment hasonlón. Tehát nem a férfi.

Nagy gondnak látom napjainkban, hogy csak a barátnők vannak és a pasi – vagy pasikezdemény –, esetleg akadozó házasság, és igazi segítség felkutatása helyett barátnőknek siránkozunk. Értem, hogy jólesik elmondani, de ideje lenne észrevenni, hogy ez nem megoldás, mert a barátnő legfontosabb jellemzője, hogy ugyanott, vagy nagyon hasonló helyen tart az életben. Innen a megértés köztük, ezért rezonálnak egymásra. Hasonló a hasonlónak örül. Hasonlóak az élmények, a tapasztalatok, a problémák, ez kapcsolja össze a barátnőket – ami viszont azt is jelenti, hogy egyik sincs előrébb. Tehát egyik sem tud valódi támasz, hasznos tanács forrása lenni, mert mindketten ugyanazzal küszködnek, egyiknél sincs meg a megoldás.

Ezt látom. Bár fantasztikusan sok időt töltenek a nők a barátnőikkel, de ez főként siránkozás vagy bulizás. Az egyik esetben jó elmesélni a bajokat, de tanács nem jön, a másik eseteben elfelejteni próbáljuk őket, de maga elől a mámorba hiába menekül az ember, másnap is ott lesz magának. Ez tehát zsákutca. Érték a barátnő, de nem elég. Nem tud valódi segítség lenni, mert egyikük sincs előrébb.

Anyák – mondhatod erre. És igen, jelenthetnék az édesanyák a választ, elméletben nagyon is, csakhogy gyakorlatban a családok nagy részében pontosan a családmodell hibás. Ez nálunk sem volt rendben, pontosan ezért a téma ebben a könyvben is. A nők nagy része nem számíthat példaként az anyjára.

Hogy akkor kire? Nagyon egyszerű. Akinél látod, hogy nekik működik, aki tehát számodra ezért hiteles. Hozzá fordulj, mégpedig akár a társadalmi konvencióktól, a férfi-nő együttműködés mainstream modelljétől függetlenül. Ha valóban tart ott, hogy segíteni tudjon, akkor fog segíteni, és a mód, ahogy őt megkeresed, nem fog nehézséget okozni. És nem azért fog segíteni, mert ennyire önzetlen, hanem mert aki jól van, annak belső kényszere, hogy megossza a tudását és a tapasztalatait. Innen is tudhatod, hogy jó helyen jársz-e. Ha nem fogad szívesen, akkor bizonyosan nem tudott volna segíteni sem.

Az egyén magányos

Nemcsak az a probléma, hogy nem támaszkodunk egymásra, hanem annál sokkal nagyobb: azt hisszük, egyedül kell megoldanunk mindent, és azt gondoljuk, hogy béna és értéktelen és ciki segítséget kérni.

Hatalmas gond ez. Társadalmi norma lett nem kapcsolódni egymással, amikor pedig az ember veleszületett jellegzetessége, hogy szüksége van a másik emberre. It is a feature, not a bug – mondaná erre az angol. Magyarul és hosszabban: nem segítséget kérni és kapcsolódni béna és ciki, hanem segítséget nem kérni, és nem kapcsolódni. Sőt. Öntelt dolog ez. Elképesztően öntelt. Mert hiszen aki nem kapcsolódik, az azt képzeli, hogy majd ő egyedül megoldja. Ugyan. Kinek képzelem magam?

Szigetek módjára próbálunk létezni, mint jéghegyek az óceánban, és rideg távolságtartás által folyamatosan hűtjük is magunkat, sőt egymást, miközben ezáltal pontosan a lényeget tévesztjük szem elől, létezésük leglényegét: hogy a jéghegy csak forma, valójában víz vagyunk. Mind. Sőt óceán és folyam, és olykor eső is, és ez mind-mind rendben van. Esőből gyűlik a folyam vize, és ez érkezik meg az óceánba.

Szó szerint így van. A könnyek az ár, amit különállóságunkhoz ragaszkodó emberként mind fizetünk, míg aztán folyamként egymással kapcsolódva elérkezünk az óceánig.

Tudom, hogy tudod. Remélem, azt is látod tehát, hogy az egész folyamat kulcsa az irány. Hogy kapcsolódni csakis a közös irány által tudunk, kisebb, majd nagyobb közösségekbe, mindazokkal, akikkel ez közös: család, projekt, munkahely, térség, nemzet, Európa, emberiség, föld, naprendszer, galaxis, univerzum, mindenség. Egymásban álló rendszerek, amiknek, igen, valóságosan a család az alapja, mert ez a közös működés legkisebb egysége. Ez lenne. Csakhogy…

A családok nem működnek

Szabadságunk francia forradalom óta tartó ünneplése során a lavórral a gyereket is kiöntöttük. A saját nagyszerűségében gyönyörködő ember két alapvető témában került gondba: az egyik bármi, ami nála nagyobb, a másik az egymással való kapcsolódás.

Hogy ez miért gond? Egyrészt mert bármely két – vagy több – ember csakis közös irány, közös igazodási pont megléte esetén tud együtt haladni, tartósan kapcsolódni. Ehhez alá kell tudnia rendelni magát a nála nagyobb, a közös iránynak. No de hogyan, ha a saját szabadsága a legfőbb értéke? Hogyan, ha a világ, a társadalom ezt külön hangsúlyozza is, ha a milliárdokat érő, az egyén belső bizonytalanságára épített, pótszerekkel kereskedő óriási szervezetek – média, szépség-, gyógyszer-, luxusipar – lényegi üzenete, hogy te nem egyszerűen fontos vagy, hanem a legfontosabb? Minden más előtt.

Nagy gond ez.

További nehézség, hogy ha a közös igazodás iránya esetleg meg is van, akkor is marad az egymással való kapcsolódás kihívása. Tűnhet úgy, hogy szerepeken birkózunk, de valójában arról szól, hogy merünk-e bízni egymásban.

Általában nem. Helyette folyamatosan egymás háta mögött állunk, mindenbe beleszólunk, ami nemcsak zavarja a másik embert, nemcsak az ő részének a hatékonyságát rombolja, hanem azt is ellehetetleníti, hogy a saját feladatunkat jól elvégezzük. Jó szimbolika ehhez a tánc. Adott a zene, ami jó esetben közös, tehát nem egészen mást hallgatunk – azaz van közös célunk, lelkesedésünk, prioritásaink, ügyünk a személyes jóllétünkön felül is. Ahhoz, hogy ebből valóban tánc, tehát közös mozgás lehessen, valakinek vezetnie, és a másiknak követnie kell.

Szerepek. Bizalom. Másképp nem fog menni, bizonyosan nem. Ha az egyik rockyt, a másik keringőt hallgat, akkor végképp nem. Bármekkora is a szerelem, abból legfeljebb botladozás, rosszabb esetben pedig súlyos sérülések lesznek, mivel újra és újra felrúgjuk egymást.

Nos? Tessék dönteni! Muszáj lesz végül. Mi az Ügy, kivel közös, és ezen belül elfogadod-e a szerepedet? Ehhez egyébként hasznos észrevenni, hogy egyrészt olykor a nő is vezet, másrészt a helyén levő férfi pedig éppen hogy nem. Az igazi férfi követ. Tudom, fura állítás ez, sok szó, külön fejezet is szól majd még erről, de most előbb lássuk az utolsó nagy problémát.

Általános világkép-káosz

Az a baj, hogy a tudomány okos, de nem enged hitet, a vallás kitartó, de ritkán elég érthető. Így az igazi bölcsesség, tehát a vágyott egységes világkép távol van az emberektől. Ennek eredménye, hogy az elmúlt évezredben szekértáborokra töredeztünk. Tudományvallás, filozófiavallás, politikavallás, katolikus, protestáns, ortodox, zsidó, muzulmán, buddhista, sintó és taoista vallás, szektavallás, fociklubvallás, ateista vallás – valamilyen világkép, közösség, hitrendszer nélkül nem tud az ember élni, így tökéletes keretek híján mindenki a hozzá legközelebb állót választja. Ezzel általában senki nem maradéktalanul elégedett, viszont a semminél bármi jobb. Csakhogy az egymás irányába való közeledést ez teljesen ellehetetleníti.

Az a megfigyelésem ugyanis, hogy minden vallásnak vannak jó és rossz, értsd univerzálisabb és szubjektívebb részei, mi pedig a jó részek miatt ragaszkodunk az egészhez. És hiába van a másiknak igaza, amikor a hitrendszerünk „hülyeségeit” kritizálja – mindnek van –, részben elengedni nem tudjuk, az igaz részre viszont szükségünk van. Így az egészhez ragaszkodunk, tehát nem tudunk a másiknak igazat adni a joggal kritizált részletben sem, sőt megbántva, akár támadva érezzük magunkat.

Azért olyan nehéz ez, mert a hitvilágunk a lelkünk gerince, legbelül, és hiába ferde itt-ott – konkrétan púpos az emberek túlnyomó többsége –, de ez tart meg, és összeomlok, ha repedéseket engedek benne. Rettentő nehéz az, hogy a nagy világképek közül egyik sem elég igaz annyira, hogy a többiek számára választható legyen, tehát közeledni nem tudunk. Ezt látom. A világ legnagyobb össztársadalmi rákfenéje a világképek, tehát hitrendszerek, vallások helyzete. Nemzeti, európai, világ szintű viták végső okai az eltérő vallások, tehát eltérő normák, tehát eltérő parancsok, tehát eltérő célok, tehát a közös egy irány hiánya. És ez egyben a családok, az azt alkotó férfiak és nők problémája is, hiszen magunkat is nehéz úgy megtalálni, hogy a világról alkotott képünk bizonytalan.

A jó hír: van tovább.

Ez alatt nem a nyugati világkép keletire cserélését értem – próbáltam, nem vált be –, hanem azt, hogy meg lehet találni a valódi helyünket az életben. Van hely mindenkinek, tényleg. A helyed csakis rád vár, el lehet foglalni. Nem is nehéz. Némi bátorság kell hozzá, avagy sok szenvedés – a kettő végül is csereszabatos, mert az ember amikor eléggé szenved, akkor szükségszerűen arra indul, amit helyesnek érez, de amerre addig nem mert menni.

Nos? Vár az Élet!

Ígérem, hogy csodálatos lesz, és bár minden út egyedi, tehát más helyetted nem járhatja be, a te kérdéseidet csakis te tudod megválaszolni. De hasonlóságok azért vannak – ez ennek a könyvnek a témája, és remélem, sokak hasznára válik!

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Ysabeau – SIL Open Font License