A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Micsoda anyák voltak (társszerző: Budai Lotti), 2022

Micsoda szajhák voltak (társszerző: Budai Lotti), 2023

A kulcs, 2024

Micsoda szinglik voltak (társszerző: Budai Lotti), 2024

Copyright © Zubor Rozi, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kónya Orsolya

Korrektor: Valentin Kristóf

Tördelés: KFBook Design Stúdió

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6830-47-2

Gyermekeimnek

A jövőd megjóslásának legjobb módja, ha te magad hozod létre.

ABRAHAM LINCOLN

Október 2., szerda

Na, lássuk akkor ezt a naplót.

Mit is mondott anyu? Mire figyeljek oda? Ja, megvan! Egy mondat naponta… Hát jó, ezzel nem lesz gond. Mondjuk, mintha még említett volna valamit. Csak az nem jut eszembe, hogy mit. Mindegy, biztos nem volt fontos. Ha az lett volna, valószínűleg nem felejtettem volna el. Arra emlékszem, hogy a lelkemre kötötte: mindenképp ma kezdjem el, mert ma van újhold. Istenem, ezek a spiri hülyeségei… Mindegy, ezen ne múljon. Lássunk neki!

Ma nem történt semmi különös – fogalmazom meg fejben, majd kezdem leírni az aznapi egy mondatomat. Ma sem… – teszem hozzá gondolatban, miután a kedvenc vaníliapudingomból egy újabb, jó nagy kanállal helyezek a számba. Mondjuk, eredetileg a lányaimnak vettem egyet-egyet még a múlt pénteki szokásos nagybevásárlás során, mert nekik is ez a kedvencük. Azóta minden áldott nap kezdetén megfogadtam, hogy most már tényleg odaadom nekik. Csakhogy mire elérkezett volna a délutáni nasizás ideje, mindig annyira felbosszantottak a marakodásukkal, a türelmetlenségükkel és a hangoskodásukkal, hogy úgy döntöttem: jól megbüntetem őket azzal – a tudtuk nélkül, persze –, hogy végül mégsem adom oda nekik. Mivel azonban időközben úgy alakult, hogy a holnapi napon lejárnak ezek a finomságok, így kénytelen voltam úgy határozni, hogy inkább jól „feláldozom” magam, és majd elfogyasztom a pudingokat én magam, ha már Tildácska és Grétike elaludt.

Amióta tudom, hogy mit is jelent fogyókúrázni és miért sanyargatják magukat ezzel a nők, úgyis nagyjából ez az első olyan október az életemben – leszámítva azokat, amikor a lányokkal voltam terhes –, amit nem a születésnapomra készülő harmincnapos drasztikus fogyókúrával indítok. Hogy mégis miért csináltam ezt mindig? Azért, hogy legalább annak a jeles napnak a reggelén kevesebbet mutasson a mérleg. Hogy legalább azon a napon picit könnyebb legyen begombolni az XS-es farmert a derekamon. Hogy legalább azon a napon Iván se tudjon megjegyzést tenni a hurkácskáimra vagy az „asszonyosodó” csípőmre. És hogy legalább ezen a napon igazán boldog legyek. Mert hát, ugyebár, aki vékony, az boldog is, nem? Legalábbis így hittem… úristen, milyen sok éven át!

Mert ha valamit, ezt azért elég jól megtanulja egy identitását kereső fiatal lány élete első évtizedeiben. Hiszen ezt üzeni minden, a magazinok, az óriásplakátok, a reklámok, ezt üzente régen a tévé, és most már a közösségi média is. Kövéren mindenki szomorú, aztán fogyókúrába kezdenek – pardon, most már úgy mondjuk: életmódot váltanak –, és teljesen megváltozik az életük. Végre vékonyak, szépek, sikeresek – de ami a legfontosabb: boldogok – lettek!

Én viszont mostanra rájöttem, hogy nem akarok vékony lenni. Vagyis… hazudok, mert de, valójában rohadtul vékony akarok lenni én is, hogy bármilyen ruhát kikaphassak a szekrényből, ami csak a kezem ügyébe akad, mert minden úgyis baromira jól áll. És én is vágyom arra a boldogságra is, ami állítólag ezzel a testtel jár. Csakhogy az a sok-sok lemondás, ami ennek a fajta vékonyságnak az ára, valójában sokkal több igazán boldog pillanattól foszt meg. A jelenlegi életemben meg pláne. Gyakorlatilag az összestől, ami most olykor-olykor megadatik. Saláta helyett egy tábla csokoládé, tornázás helyett egy újabb rész az új kedvenc netflixes sorozatomból, víz helyett pedig egy finom pohár borocska. Esetleg néha egy kis Aperol spritz. Hmm, a kedvencem.

De mi lenne velem, ha már ezek se lennének? Akkor mi maradna? Hogy vékony vagyok? Hogy könnyedén feljön rám az XS-es farmer? Hogy a férjem nem szól be a „hurkáimra”? Ennyi? Meg a saláta?

Egyébként is, múltkor pont nézegettem magam a tükörben, amikor nem volt itthon senki, és arra jutottam, hogy az én testem valójában tökéletes a számomra. Pont jó úgy, ahogy van. Tulajdonképpen még azt is lehetne mondani, hogy vékony vagyok. Na, nem úgy, mint egy fast fashion márka plus size-nak nevezett modellje, akin az XS-es ruha is lötyög. Egy hónap múlva harmincöt éves leszek, egész életemben hol felszedtem öt-hat kilót, hol leadtam. Aztán kétszer kilenc hónapig a testemben növesztettem két gyereket, majd életet is adtam nekik. Aztán hónapokig tápláltam is őket – én magam, magamból. Aztán pikk-pakk, ott álltam fiatal, kétgyermekes anyaként, egyik még pici, másik meg még csak kicsi volt. Meg sem álltam a teendőktől egész nap. Se pihenni. Se enni. Na, akkor eszembe se jutott fogyókúrázni. Nem is lett volna miből, mivel a lányaim csecsemőkori tejfehérje-érzékenysége miatt kábé natúr csirkét ettem rizzsel meg vizes zsemlével, egy deka felesleg nem volt rajtam. Szóval a diéta igazából akaratomon és elhatározásomon kívül megvolt.

Bakker, mennyien dicsérgettek akkoriban… Vajon miért van az, hogy ha valaki lead akár csak pár kilót is, akkor rögtön elkezdjük ezt pozitívumként megemlíteni? „Azta, Matilda, de szépen lefogytál!” Így-így, ezt mondták, emlékszem, hogy SZÉPEN lefogytam… Vissza kellett volna kérdeznem, hogy miért, hogy lehet csúnyán lefogyni? Na, és akkor a kedvencem, amikor mindez szülés után közvetlenül történik. Azért egyenesen piedesztálra van emelve egy nő, még akkor is, ha az illető nem Heidi Klum, akinek a teste az egyik fő bevételi forrása. Pedig tényleg, akkoriban mindennel foglalkoztam, csak azzal nem, hogy éppen hogy nézek ki. Örültem, ha egyik éjszakát túléltem a másik után.

Azokban a hónapokban Iván sem viccelődött a hurkáimmal. Nyilván. Hiszen nem is voltak. Sőt, valójában nem győzött bókolni és dicsérni ő sem.

– Büszke lehetsz magadra, hogy két gyerek után így nézel ki. Jobban, mint azelőtt! – mondta akkoriban, majd a folytatásban reményét fejezte ki, hogy ez így is marad, és nem leszek olyan, mint néhány kolléganője a cégnél, akiknek a súlya exponenciálisan növekedett nemcsak a gyermekeik számával, de az életkorukkal is. Na, és persze, ha valamelyikről kiderült, hogy válófélben van vagy netán el is vált, az én drága férjem rögtön tudta is az okát:

– Ha nem engedi úgy el magát, és nem eszik meg minden ebéd után például egy tábla csokoládét, talán nem hagyják el – mondta.

Kivéve, ha olyat hagytak el, aki a gyerekek után is csinos maradt, a tábla csokoládét sem ette meg, és a pasi mégis lelépett. Na, az a nő Iván szerint…

– Túl sokat foglalkozott magával. Állandóan tornázni járt, meg manikűröshöz, arról nem is beszélve, hogy mennyit dolgozott. Törődött volna a családdal meg a gyerekei apjával, akkor nem kereste volna a férje sem a törődést és a gondoskodást más nő karjaiban.

Nőnek lenni a mai világban olyan, mint abban a régi Bëlga számban: „Ha 20-as vagyok, az a baj. Ha 30-as vagyok, az a baj. Ha 70-es vagyok, az is baj. Ha 80-as vagyok – az nem lehetek –, az is baj.”

Én se vagyok soha elég (jó) Ivánnak, pedig többek között ezek miatt nem jártam tornázni. Sem manikűröshöz. És a munkát sem vittem túlzásba, mióta a lányok óvodások lettek. Nem is tudtam volna. A régi munkahelyemre, pontosabban a régi pozíciómba nem mehettem vissza. Jogszabályok ide vagy oda, öt év szülési szabadság után, két kisgyerekkel, akik akkor kerültek be az intézményes rendszerbe, ergo minden egészséges hetet minimum kettő beteg hét váltott, esélytelen lett volna visszamennem nyolc órában, alkalmazottként. Mondjuk, még négy órában sem. Amit ugye a munkáltatók általában nem is igazán szeretnek. A főállás oké, hogy nyolc óra… na de abba a nyolc órába minden férjen bele, még akkor is, ha az valójában tizenkét órába kerül! Anyáknál a napi négy óra viszont tényleg négy óra – igaz, ők képesek akár dupla ennyit belesűríteni. Viszont a négy órában nincs benne az utazási idő, ami Budapesten belül akár napi 3 óra is lehet, ha az ember épp a város másik felén talál munkát. Az új helyre bekerülés esélye ugyanezzel a háttérrel szintén kábé egyenlő a nullával.

Grétike is már középsős volt az óvodában, mire végre találtam a környékünkön egy patikát, ahova felvettek négy órában. Néztem helyettesi állást is, aminek az órabére jobb lett volna, de ahhoz egyéni vállalkozónak kellett volna lennem, és akkor kellett volna mennem, amikor valamelyik gyógyszerész szabadságon van. Csakhogy ha egy helyettes gyógyszerész bevállal helyettesítést, akkor ott nincs olyan, hogy beteg a gyerek. Akkor bizony menni kell. Ezt viszont én nem tudtam volna megoldani. Ráadásul Iván másik kettő, a munkaidőmmel kapcsolatos kitétele miatt sem tudtam volna megoldani. Azaz: csakis hétköznap és kizárólag napközben vállaljak munkát. Vagyis azok a bizonyos négy órák nehogy késő délutánra vagy ne adj’ isten, hétvégére essenek. Hiszen…

– …akkor ki lesz hétvégén a gyerekekkel? És ki fog főzni? – kérdezett vissza gyermekeim apja, mikor a munkakereső időszak kezdetén bedobtam neki, hogy dolgozhatnék akár a hétvégéken a kerületi ügyeletes gyógyszertárban, hiszen az nem üti többek között a hétköznapokat, az ő munkaidejét. Akkor otthon lehettem volna, ha épp betegek a gyerekek, akkor dolgoztam volna, amikor senkinek nem ütközik semmijével. Mert ugye egy anyának erre is kell figyelnie. Alkalmazkodni a család minden tagjának életéhez. Mint a víz egy kavicsokkal teli üvegben, a megmaradt teret tölti fel, azzal rendelkezik, csendben, észrevétlenül, anélkül, hogy bárkit megzavarna. Csakhogy Iván ezekkel nem foglalkozott. Ő amiatt aggódott, hogy…

– És akkor én mégis mikor pihenjek? Hétfőtől péntekig dolgozzak, aztán meg egész hétvégén még én legyek a gyerekekkel is?

Majd jött a szokásos kérdéssor:

Minek akarok dolgozni? Intézzem én csak a gyerekeket meg a háztartást. Hát nem jó itthon? Más örülne, ha itthon lehetne és nem kéne semmit csinálnia. Egyébként is, nem vagyunk rászorulva. Keres ő eleget. Vagy nem? Mire kell a pénz? Mit akarok még venni? Mi az, amim nincs még meg? Ad ő mindenre pénzt, csak mondjam meg, hogy mire és mennyi kell.

De mi van, ha én mindezt nem akarom? Ha nem akarok állandóan beszámolni arról, hogy mit akarok venni? Ha nem akarok állandóan pénzt kérni, mint egy tinilány a szüleitől egy új ruhára, majd a végén elszámolni, hogy mennyi a visszajáró? Ha szeretném megadni a lehetőséget magamnak arra, hogy akár csak úgy, sétálgatás közben meglássak valamit és előre eltervezett szándék nélkül megvegyem?

És ha szimplán szeretnék magamnak olyan pénzt, ami az enyém? Amit én kerestem meg? Amit nem kell kérnem? Aminek az elköltéséről nem kell beszámolnom, sem elszámolnom senkinek?

Sokat gondolkoztam egyébként ezen, hogy pénzügyileg (is) mekkora csapda ez az anyaság dolog. Mert valóban, nem az van ma már, mint régen, hogy a nőknek nincs vagy nem lehet saját vagyonuk. Lehet, persze. Csak aztán amikor odakerülünk, hogy szülési szabadságra megyünk, szép lassan egyre-egyre kevesebb lesz az az összeg, amit mi kapunk, pedig a kiadások, ugye, a gyerekkel együtt exponenciálisan nőnek. Láttam Facebook-csoportokban olyan kommenteket, hogy mit rinyálunk, örüljünk, hogy legalább ennyit kapunk úgy, hogy nem dolgozunk, csak otthon játszadozunk a gyerekekkel évekig. Hahh… na, aki ezt írta, az se volt otthon soha egy percet kisgyerekkel.

Gondoltam rá egy időben, hogy a krémekkel, amiket itthon kikeverek, elindíthatnék egy vállalkozást. Amikor meséltem Ivánnak róla, eleinte nagyon lelkes is volt, beszéltük is, hogy biztos nagy igény lenne rá az anyukák és az egyre több érzékeny bőrű ember körében. Aztán azt mondta, hogy utánakérdezett bent a cégnél, és rengeteg pénz – no meg idő – lenne, felejtsem inkább el. Ráadásul pont akkor kapta meg egy új projekt vezetését, ami nagyon sok munkával jár neki azóta is, úgyhogy talán jobb is, hogy végül félállásban dolgozom a pár utcával arrébb lévő gyógyszertárban, mert így, ha kell, otthon tudok maradni táppénzen a gyerekekkel, de ha minden rendben, akkor is reggel és délután tudom őket hozni-vinni suliba, különórára. Mondjuk, a pénz így nyilván nem olyan jó, úgyhogy nem maradt más választásom, mint hogy kérek Ivántól, amikor kell.

Hát igen, onnantól, hogy gyereke lesz egy nőnek, sajnos sok esetben igenis rohadtul rá van kényszerülve a gyermeke apjára és annak pénzére – hacsak nem örökölt annyit a felmenőitől vagy takarékoskodott előre annyit, amiből legalább addig ellátja magát és a porontyait, eteti, ruháztatja magukat, tampont meg bugyit vesz, amíg a gyerekek akkorák nem lesznek, hogy már egyedül tudjanak iskolába és különórára is menni, és akár betegen is otthon tudjanak maradni szülői – azaz anyai – felügyelet nélkül. Nem sok idő, miután a legkisebb betölti úgy a tizenkettedik életévét, anya már mehet is vissza nyugodtan dolgozni, ugye, a napi nyolcnak mondott tizenkét órába, és szabad szemmel is jól (vagy inkább egyáltalán) látható pénzösszegeket keresni. Bár még akkor sem annyit, mint ugyanazért a munkáért egy férfi.

De mindezeken továbblépve, egyébként, mi van akkor, ha én, mondjuk, valójában nem is a pénz miatt akarok dolgozni, hanem egész egyszerűen csak azért, mert szeretnék újra felnőtt emberek között lenni? Szeretnék másról is beszélgetni, mint az unikornisokról és a Disney-hercegnőkről? Például az egyik anyuka a játszótéren azt mesélte, hogy ő azért megy vissza korábban a munkahelyére, mint ahogy az szükséges lenne, mert így legalább legálisan lehet távol otthonról, és jöhet el a gyerekeitől. Több mint négy éve van szülési szabadságon, és januártól a majdnem másfél éves gyereke is bölcsődét kezd. Csakhogy ha ilyen pici gyerek intézménybe kerül, azt, ugye, nálunk alaposan meg kell indokolni. Azt mégsem mondhatja az anyuka, hogy szeretne ennyi idő után végre szusszanni, kicsit egyedül, csendben magával lenni. De ha az az indoka, hogy dolgozni szeretne, pénzt keresni, arra már sokkal kevesebben néznek csúnyán. Igaz, cserébe minimum megkapja a karrierista és a pénzéhes címkéket, de a dolgozó – vagy fogalmazzunk úgy inkább, hogy pénzkereső – anyákkal, akik újra a társadalom vagy legalábbis a munkahelyük szolgálatába helyezve magukat, „hatékony” munkaerőként, jövedelemszerzés céljából járatják bölcsődébe a gyereküket, még így is sokkal elfogadóbbak az emberek, mintha azt mondaná például ez az anyuka, hogy bocs, kiégtem az anyaságban, több mint ezerkétszáz napja állok huszonnégy órában a gyerekeim – meg úgy en bloc a családom – szolgálatában, szeretném végre hallani a saját gondolataimat, magammal is törődni.

Természetesen ezeknek a nőknek az esetében sincs szó semmilyen pihenésről. Hát, azért azt mégse, hogy a kedves anyuka gyerekeit az állam által fizetett alkalmazottak felügyelik egész álló nap, ő meg majd addig otthon csak úgy pihenget? Tessék szépen visszamenni dolgozni! Úgy lehet. Egy anyának azonban már ez is oké. Csak szét kell nézni, hétfő reggel hány anya megy szinte mosolyogva a munkahelyére „pihenni”. Na, nem úgy, hogy tényleg nem csinálnak semmit. Nem is az a generáció vagyunk, akik csak úgy tudnának nem csinálni semmit. Ott is csinálnak. Nagyon is! Viszont legalább nem szól közben a háttérben maszkabál, nem kell egyszerre ebédet főzni és közben mesét olvasni, egy harmadik, láthatatlan kézzel pedig vonatsínt építeni, és legalább felnőtt emberek társaságában lehetünk. Feltehetően olyanokkal, akiknek hasonló az érdeklődési körük.

Én például már annyira szerettem volna olyanokkal kapcsolódni, akikkel másról is tudok beszélgetni, mint az altatás meg a szobatisztaság vagy a dackorszak. Olyanokkal, akiknek esetlegesen a gyógyítás, a gyógyszerek, a beteg embereken való segítés ugyanannyira fontos, mint nekem. Meg hogy egyáltalán végre újra azt csinálhassam, ami az én hivatásom, amiért az lettem, ami: hogy a magam módján segíthessek a beteg embereknek meggyógyulni.

Amikor letettem a gyógyszerészképzés végén az esküt, én ott minden szót, minden mondatot komolyan gondoltam. Komolyan mondtam, hogy fogadom, hogy mindent megteszek annak érdekében, hogy segítsem és gyógyítsam a betegeket… Persze nagyon jól tudom, hogy sokan a szaktársak közül nem. Iván nem. Szerintem ő arra sem emlékszik, hogy mi állt az esküben. Pedig ennek súlya van, nem véletlenül kapunk utána mi is doktori címet, és kerül a nevünk elé az a két betűcske. Ez ugyanolyan súlyú eskü, mint az orvosoké. Leendő férjemet azonban ez nem érdekelte. Őt mindig is egyetlen dolog motiválta: pénzt keresni. Méghozzá sokat. Az pedig a gyógyszeriparban bőven van, nem véletlenül választotta az ipari szakgyógyszerész szakirányt. Hiszen ha valami valószínűleg mindig lesz ebben a világban, azok (szerintem sajnos) a beteg emberek. Ő is így gondolkodik: addig jó, míg sok a beteg, addig van munkája és a munkájából sok-sok pénze.

Számomra azonban mindig a gyógyítás volt a fő cél. A gyógyítás a lehető legkevesebb ártással és mellékhatással. No, és azután az egészségmegőrzés.

Visszagondolva, már amikor összejöttünk, látnom kellett volna, hogy valójában mennyi mindenben különbözünk, hogy mennyire más a látásmódunk, az elképzelésünk az életről, és mások a jövőbeli terveink is. De fiatal, végzős egyetemista voltam, jó néhány félresikerült kapcsolat – vagy inkább úgy mondanám, hogy kapcsolatszerűség – után. És hát Iván dumája sajnos már akkor is lehengerlő volt. Kifelé hibátlanul hozta a tökéletes férfi és leendő mintaférj, mintaapa szerepét. Pedig annyira próbáltam odafigyelni és kiszűrni, hogy csak olyan férfit ne fogjak ki, mint amilyen az apám volt. És a sok szép szó, nyálas vallomás meg a nagy ígéretek között észre sem vettem, hogy valójában ugyanolyan oroszlánnak a szájába sétálok bele, mint amilyenbe anno a saját anyám is. Ám a „legszebb”, hogy még mindig itt vagyok. Szerintem egyébként sokan nem is gondolnák ezt rólam, hogy én, a talpraesett, kemény, a céljaiért mindig kiálló, néha a kelleténél talán kicsit nagyobb szájú, határozott Matilda egy párkapcsolatban mennyire más vagyok. Meg azt sem, hogy egyáltalán egy ilyen kapcsolatba képes vagyok önként belemenni és benne is maradni. Pláne ennyi ideig.

Egy mondat – nézem a napló borítóján látható két szót. Hát hogy fogom tudni én csupán egy mondatba sűríteni majd a mondandóimat, miközben már most is itt ülök vagy harminc perce, és csak jönnek a gondolatok, egyik a másik után, miközben még mindig csak ott tartok, hogy „Ma nem történt semmi különös”.

Olyan ez a mondat, mintha nem csináltam volna az égadta világon semmit. Pedig a mindennapjaim unalmasan monoton és végeláthatatlan ismétlődő feladataival oldalakat lehetne megtölteni. Persze… mi izgalmas van abban, hogy az ember naponta – legalább – kétszer vívja meg a nagy csatákat a gyerekeivel azok szájhigiéniai állapotuk megóvása, sőt ha lehet, javítása érdekében? Mi kiemelendő van a kimosott, tiszta, gondosan összehajtogatott és szépen elpakolt ruhákban? A megpucolt ételekben, amelyek egy-két hozzávalóval vegyítve, némi fűszerrel megspékelve és egy kis kavargatás után végül mind kihűlve, a hűtőben, egy edényben várják, hogy egy unott „pfuj” vagy egy „már megint ezt főzted?” után végül hangosan csámcsogva csak elfogyasztódjanak? A makulátlanul tiszta parkettán, amiről akár mindezeket meg is ehetnék? A vízkőmentes fürdőszobában vagy a pókhálómentes sarkokban? A mindig kihegyezett ceruzákkal teli tolltartókban? A gyerekekben, akiknek mindig kész minden házijuk, mindent tudnak, és még a szorgalmit is mindig megcsinálják, mindennap kellő időt vannak friss levegőn, alig képernyőznek, és a napi szükséges vitamin- és ásványianyag-bevitel mellett még a minőségi időt is megkapják mind, külön-külön?

Mi említésre méltó van a feleségben, aki mindezek után hullafáradtan, hetente akár két-háromszor sem mond biztosan nemet élete párjának, gyermekei apjának, mikor az az ágyban hátulról támadva, gyors előjáték gyanánt maximum megcsavargatja az évekig tartó szoptatás hatására szinte érzéketlenné csócsált mellbimbóját? Mert hát, mi mást is mondhatna? Hogy a hisztis gyerekekben és a szaros pelenkákban semmi vágykeltő nincs? Hogy nem ártana, ha néha kiszakadhatna a monoton és szürke mindennapokból, hogy néha a benne élő szenvedélyes nő is kapjon némi teret, ne csak az anyarobot? Vagy azt, hogy tényleg rohadtul fáradt?! Hiszen ő csak otthon volt egész nap. Nem csinált nemhogy semmi különöset, de mondhatni, semmit. Bezzeg a férj, aki, szegény, egész nap keményen dolgozott… neki viszont igenis jár egy kis gondoskodás, egy kis törődés, egy kis egészségügyi stresszlevezetés a fárasztó nap végén.

Ezekben nincs semmi különös. Ezt mind csinálják a nők. Nap mint nap. Évről évre. A szomszédban is, a szomszéd kerületben is. Vidéken, a kis falvakban is. Sőt, ott talán még vannak, akik mindezek mellé még a kertet is gondozzák.

De ez mind láthatatlan. Pontosabban: addig láthatatlan, amíg csináljuk. De ha egyszer, csak egyetlenegyszer valami kimarad vagy valamire nem a válasz, már borul a rendszer. És akkor rögtön szóvá is van téve.

Egy mondat? Nem jut eszembe jobb.

Ma nem történt semmi különös – marad ez a mondat, de csak nem bírom ki, áthúzom a „nem”-et és fölé írok egy „sem”-et. De bárcsak a holnap legalább egy kicsit másabb, csak egy kicsit különlegesebb lenne, mint a mai – firkantom hozzá. Igaz, ez már két mondat, de simán elfér a mai naphoz szánt három sorban. Talán ennyi „csalás” belefér.

Ahh, megint túlgondolom… Matilda! Ez csak egy napló, ne vedd már ennyire komolyan! Mit számít, hogy mennyit és hogy mit írok bele?

Becsukom, majd bekapom az utolsó falat pudingot, és úgy döntök, lefekszem aludni. De meg is torpanok egy pillanatra, amikor meglátom, hogy a hálószobából fény szűrődik ki. Francba! Miért nem alszik már Iván? Tuti, rám vár. Persze, már szerda van, és a héten még nem volt semmi. Ahh… Na, tudjuk le gyorsan a heti elsőt!

Október 3., csütörtök

– Matilda, végre itt vagy! Hallottad, mi történt Joli nénivel? – vág bele Kriszta a patikában azonnal, ahogy megérkezem.

– Szia, Krisztám, neked is! – felelem először, amire forgatja is a szemét, de ebből nem engedek. Értem én, hogy a kutatók szerint a mai fiatalok azért nem köszönnek a Messengeren, mert a virtuális térben a kommunikáció folyamatos, így náluk már se köszönés, se búcsúzás nincs. Ám egyrészt nem vagyunk Z generációsok, másrészt meg ez itt a való világ, nem a Messenger. Szóval egy szia azért férjen már bele, még ha nemcsak kolléganők, hanem már barátnők is vagyunk, akkor is! – Nem, nem hallottam semmiről. Mi történt? – kérdezem már inkább meglepetten, semmint bosszúsan, és szinte látom is magam előtt az aprócska nénit. – Remélem, nincs komoly baja – teszem hozzá, miközben pakolom le a cuccaimat. Aztán hirtelen összeáll a fejemben minden az elmúlt hetekből, és már tudom is, hogy mit fog mondani.

– A múlt héten meghalt – ejti ki a szavakat. – Elaludt. Úgy talált rá másnap a fia meg az unokája az ágyában. Este lefeküdt aludni, és reggel nem kelt fel.

Mennyire Joli nénihez illő távozás ez… Semmi csinnadratta, feltűnősködés vagy dráma. Csak szépen, csöndben lelépett. Aztán másnap hiába hívta a család, csengettek, dörömböltek át a szomszédok is, de már nem volt válasz. És mivel kulcsot senkinek nem adott, kénytelenek voltak betörni az ajtót.

Az ajtót… Na, ha ezt tudná! Joli néninek, akárcsak nekem, Szabó Magda volt a kedvenc írója. Gyűjtötte is az antikvár, dedikált könyveit, és már csak Az ajtó hiányzott neki. Pont néhány hete, egy könyvszekéren bukkantam egyre teljesen véletlenül. Gondolkodás nélkül meg is vettem. Egyem meg, hogy meghatódott, mikor átadtam neki! Emlékszem, azt mondta, hogy a teljes gyűjteményét rám fogja majd hagyni, mert csak én vagyok tisztában vele, micsoda érték ez.

Nagyon kedveltem Joli nénit. Már talán közelebb volt a kilencvenhez is, mint a nyolcvanhoz, de szinte soha semmi baja nem volt. Leszámítva a bőrét. Na, azzal néha meggyűlt a baja. Azonnal kiszáradt, viszketett, ekcémaszerű tünetek jelentek meg a kézfején, ha valami gond volt az életében. Többnyire valamelyik családtagjával. Soha nem panaszkodott, de a kezéről mindig tudtam, ha valami nincs rendben. Olyankor mindig legszívesebben a saját magam által kikísérletezett gyógynövény-kombinációval kikevert krémemből adtam volna neki, mivel arról már megbizonyosodtam, hogy tényleg használ, mellékhatások nélkül. Lehet, hogy nem rögtön, másnapra hatna, mint azok a szteroidos készítmények, amiket általában tűzoltásként az orvosok megszokásból felírnak, cserébe viszont, ha jobb lesz, és elmúlik, akkor a továbbiakban panaszmentes marad. Pláne ha a tünetmentes időszakban kiegészítő kezelésként még azt a hidratáló testápolót is használná, ami szintén saját fejlesztésem. Igazából ugyanaz a hatóanyag van benne, csak más dózisban. Csakhogy én ilyet nem ajánlhatok. Ahogy egy magisztrális készítményt, azaz egy itt, helyben, a patikában elkészített szert, úgy egy általam kikísérletezett testápolót is bekeverhetek a gyógyszertár laboratóriumában, és utána én magam használhatom is, vagy mondjuk meglephetem vele az anyukámat. De betegeknek nem ajánlhatom – még ha egyébként a megfelelő tudás birtokában is vagyok, hogy igazán hatékony terméket állítsak elő, hiszen ezt tanultam évekig. Kereskedelmi forgalomba pedig nem hozható, mivel nem vényes készítmény.

Egyébként kivagyok ettől, hogy még mindig a szteroidos készítményeket írják fel ilyen esetekben, mert ezek olcsóbbak, közben viszont nem hívják fel a figyelmet arra, hogy túl sok ideig nem szabad használni, mert károsak és elvékonyítják a bőrt, ami aztán majd így nem tud védekezni sem a baktériumok, sem az UV ellen, aztán majd hamarabb és még brutálisabb tünetekkel tér vissza újra és újra a probléma. Egy hétnél tovább nem javasolt ezeknek a használata, de amikor először jött Joli néni úgy, hogy öt dobozt szeretne kiváltani, azonnal szóltam neki, hogy egy hétnél tovább szünet nélkül ne használja. Persze ezt elfelejtették mondani neki, ő meg csak kente és kente volna.

Csak hát a sok a jóból is meg tud ártani, és ezért lenne olyan fontos, hogy nekünk, gyógyszerészeknek legyen időnk az egyik legfontosabb feladatunk ellátására: a gyógyszerészi gondozásra. Mi vagyunk ugyanis, úgymond, a kapuőrök. Mi vagyunk az utolsó szakemberek, akikkel a laikus értekezik, mielőtt az adott készítmény hozzá kerül és elkezdi használni. Nekünk kellene tehát széles körű tájékoztatást adni egy adott betegség kapcsán, és elmondani például azt is az ilyen bőrproblémákra hajlamos betegeknek, hogy egyébként ne üljenek 80 fokos vízben másfél órákat, ne viseljenek szintetikus anyagból készült ruhákat és figyeljenek oda az étkezésükre is. No, meg az életmódjukra. A stresszmentes életmód ugyanis elengedhetetlen. Csakhogy a gondok sajnos szegény Joli nénit sem kímélték. Legutoljára, amikor kérdeztem, hogy mi történt, miért ilyen a bőre, csak annyit felelt, hogy már inkább bele se kezd, mert hosszú a sor, és itt állna holnapig, és inkább már ő is próbálja magát nem felbosszantani semmin.

– Matildám, én most már csak egy kis nyugira vágyom a túloldalon – mondta, és ha őszinte akarok lenni, láttam is rajta az elmúlt hetekben, ahogy el is indult abba az irányba, és szép lassan elkezdett halványulni és távozni. Menni akart. És ment is.

Van, hogy már előre lehet látni, ha valaki menni készül, vagy épp maradni. Rengetegen jönnek be ide a patikába súlyos betegen, viszik persze az erős gyógyszereket is, de látni a szemükön, hogy ez most itt csupán egy megoldandó feladat. Egy úttorkolat, egy útelágazás, de nem az út vége. Valamiért ezt kapták, hogy ráleljenek vagy épp visszatérjenek a megfelelő irányba. De nem egyszer láttam olyanokat, akiknek testi bajuk nem is volt. Kezdetben legalábbis. Akik kimerültek, és belefáradtak az életükbe. Akik menni akartak. És hamarosan mentek is. Ahogy Joli néni.

Elviselhetetlenül lassan telik a nap. Pedig a maihoz hasonló húzós napok általában még ha nehezek is, legalább gyorsan elrepülnek. Most bezzeg nem. Még a patika vezetője, Dóri is beáll az egyik kasszába, hogy legalább egy gyors ebédre vagy egy mosdószünetre ki tudjunk menni.

Hálát adok érte minden egyes nap. Amikor Gréti középsős lett az oviban, és így mindkét lányom intézményesült, én pedig ennek hála újra visszatérhettem a munkaerőpiacra, ő volt az egyetlen, aki több hónap munkakeresés után egyáltalán szóba állt velem. És aki végül munkát is adott. Négyórás munkát szülési szabadság után találni egy nőnek gyakorlatilag esélytelen. A régi helyemre egyrészt nem akartam, másrészt nem is tudtam volna visszamenni. Kórházi gyógyszertárban dolgozni pici gyerekek mellett…

Jó, mondjuk, bármilyen fix, helyhez és időhöz kötött munkában dolgozni pici gyerekek mellett kábé lehetetlen, hacsak az ember mögött nem áll minimum egy nagymama, aki bármikor be tud ugrani segíteni. Állandóan attól féltem, hogy Dóri elküld, mert nem számíthat rám. De nem tette. Egy cuki kisfiú anyukájaként ő is pontosan tudta, min megyek keresztül. Az a szerencsém, hogy jelenleg olyan kevés gyógyszerész van, hogy nem igazán válogathatnak, még ha nem is szeretnek kisgyermekes anyákat felvenni, mert számolni kell azzal, hogy sokat kell beteg gyerekkel otthon maradniuk. De mivel az a szabály, hogy a patikák nyitvatartási idejében mindig kell hogy egy gyógyszerész bent legyen, így nincs akkora választási lehetőség.

Ritka, hogy valaki ilyen emberséges tud maradni, és nemcsak vezetőként, hanem úgy általában, emberként. Különösen ebben a szakmában. Egy idő után valahogy sokan kiüresednek, érzelemmentesek lesznek. Dóri a kivétel. Ő is olyan, mint én, tényleg szívén viseli a betegek, a hozzánk járók sorsát. Nem véletlen, hogy sokan messzebbről is ebbe a patikába járnak évek óta. Mesélte, hogy a covid első hulláma meg is viselte, amikor mérlegelnie kellett, hogy kinek és mennyi alkoholt vagy maszkot adhatnak, illetve hogy egyáltalán adhatnak-e, vagy megtartják a patika számára. Mert bizony a covid elején volt, hogy a pánikszerű felvásárlások miatt nem volt elég, és hiánycikk is lett. Akkoriban emiatt, egy egyébként is embert próbáló időszakban még egy extra nyomás nehezedett a patikák vezetőire. Pont a múltkor került megint szóba, és még most, ennyi év után is könny gyűlik a szemébe, ha arról az időszakról mesél.

– Matilda! Téged keresnek – töri meg a gondolataimat ekkor váratlanul Dóri.

– Engem? – lepődök meg. – És ugyan ki?

– Én nem tudom. Még sosem láttam ezt a férfit – mondja, majd hirtelen furán elmosolyodik, és egyet közelebb lépve, suttogva folytatja. – De nagyon jóképű, és egy elég nehéznek tűnő doboz van nála, úgyhogy, szerintem, ne várasd sokáig!

Ez felettébb különösen hangzik, pláne Dóri szájából. Mindenesetre ugrok is fel az asztaltól, úgyis pont végeztem az ebédemmel. Közben pedig azon agyalok, milyen csomagról lehet szó. Csakis futár várhat odakint nagy dobozzal, viszont egyáltalán nem rémlik, hogy rendeltem volna mostanában bármit. Pláne olyat, ami nagy és nehéz.

Gyorsan kilépve a patika terébe azonban hirtelen egy pillanatra meg is torpanok. A nagyon jóképű ugyanis enyhe kifejezés erre a férfira. Lehet, nem is őt mondta Dóri? De hiszen nincs itt senki más, akinek a kezében nagy doboz lenne. Aztán felnéz, egyenesen a szemembe, majd úgy tűnik, ő is igencsak meglepődik.

– Te vagy Matilda?

– Igen, jó napot! – mondom, miközben egyszerre próbálom rendezni a légzésem és a karomat határozottan nyújtva bemutatkozni neki. – Szűcs Matilda. Miben tudok segíteni?

Átrakja a másik oldalára a szemlátomást tényleg nehéz dobozt, majd finoman megfogja a kezem.

– Hajdú Tamás. Elnézést, azt hittem, hogy idősebb és…

– Idősebb? – vágok a szavába, mert kezd egyre kínosabb lenni a beszélgetés.

– Találkozhattunk mi már korábban? Olyan ismerős az arca.

– Kétlem – felelem rögtön. – Hacsak nem járt már nálunk. De ne haragudjon, annyi ember fordul itt meg egy nap, nem jegyzek meg mindenkit – mondom, ami igaz is. Bár az is tény, hogy az övét biztosan megjegyeztem volna.

– Nem, én még sosem voltam itt – folytatja a hebegést. – A nagymamám viszont sokat járt ide. Ő is küldött engem. Vagyis, dehogyis ő küldött, hanem… Na, elölről kezdem. Szóval Takács Jolán az én nagymamám. Joli néni. Azaz csak volt… vagyis… szóval a Nagyi a múlt héten elhunyt. És a hétvégén édesanyámék találtak a lakásában egy dobozt, amin a patika neve, címe és a te… akarom mondani a maga neve volt. Elnézést, tényleg sajnálom, de nagyon meglepődtem. Valahogy a patika szó láttán nem egy ilyen szép és csinos fiatal nőre számítottam – folytatja, de látom, hogy amint a mondat végére ér, már meg is bánja.

– Joli néni unokája? – kérdezem, mintha a sztereotip megjegyzést meg se hallottam volna. Máskor nem hagynám szó nélkül, de a gyásszal járó trauma furcsa dolgokat válthat ki belőlünk. Bár, azt sem szabad elfelejtenem, hogy Joli néni néha mesélt róla… Valójában, ha gond volt a kezével, legtöbbször az unokájával történt valami.

– Igen – mosolyodik el sejtelmesen, és már nyoma sincs a zavarodottságának. – Tudom, nem hasonlítunk. Én kicsit magasabbra is nőttem, és a hangom is mélyebb. De tényleg ő a Nagyikám. Vagyis volt. Vagy…

– Elhiszem – vágok közbe a saját érdekében is. – Csak meglepődtem. Őszinte részvétem – teszem hozzá, majd a dobozra nézek, amit közben az officinában álló egyik székre tett le. Micsoda véletlen, az előtérnek pont arra a pontjára, amelyikre Joli néni is mindig leült, amíg várakozott, ha sokan voltak. – És mi van a dobozban?

– Én nem tudom – vágja rá rögtön. – Így, leragasztva találtuk. Azt hittük, te tudod – feleli, és rám néz, mit reagálok. De már nem érdekel, hogy magáz-e vagy tegez, csak az, hogy kiderüljön, mit rejt a doboz.

– Várj, hozok egy ollót. – Pár pillanat múlva már vágom is szét a ragasztásnál. Amikor kinyílik, kigördül az a jó ducira hízott könnycsepp, amely egész nap gyűlt és növekedett. Mintha ezt a pillanatot várta volna.

– A Szabó Magda-gyűjteménye… – suttogom elcsukló hangon, szinte alig hallhatóan. – Tényleg készült a menetelre.

– Micsoda? Ne haragudj, nem értem, amit mondtál – vágja rá rögtön Tamás.

– Semmi. Csak azt mondom, hogy ez a Szabó Magda-könyvgyűjteménye. Mondta a nagymamád, hogy rám fogja hagyni, de őszintén, álmomban sem gondoltam, hogy komolyan gondolja – hebegem, és jobbnak látom, ha az elméletemet az elmeneteléről megtartom inkább magamnak.

– Ahogy látom, a legjobb kezekben lesz. Nagyi akárkinek nem adta volna oda ezeket a féltve őrzött kincseit. – Rám néz, de valójában egy pillanatra sem veszi le rólam a szemét. Fura, mintha megállt volna az idő, és mintha csak ketten lennénk, és nem is itt…

– Jesszusom! – Hirtelen lecsukom a doboz tetejét, amikor eszembe jut, hogy hol is vagyok, közben pedig realizálom, hogy tele a gyógyszertár mostanra már minket bámuló környékbeliekkel. – Mennem kell dolgozni! Köszönöm, hogy elhoztad a dobozt, és még egyszer őszinte részvétem Joli néni miatt. Szia!

És már fel is kapom a tényleg baromi nehéz dobozt, és viszem a gyógyszertár hátsó részében található öltözőbe, ahova belépve már alig várom, hogy letehessem. Közben azonban valami furcsa érzés kerít hatalmába. A gyomromból indul, összerándítja minden belső szervemet, egyre csak feszít, egészen a mellkasomig. Atyaég, mikor is éreztem ilyet utoljára? Igen, emlékszem. Amikor Ivánnal elkezdtünk randevúzni.

Nem tudom, hogy vittem végig ezt a napot, de mintha a fejem és a testem teljesen külön lenne. Mint amikor rutinból vezet az ember, és amikor megérkezik, nem emlékszik, hogyan jutott el A-ból B-be. Na, pont ennyire fogalmam sincs, hogy mi történt a nap azt követő részében, hogy elköszöntem Tamástól. Rémlik, hogy még visszaálltam a tárába, hogy váltsam Dórit, aztán lassan lejárt a munkaidőm, és mentem a lányokért. Mivel szemerkélt az eső, rögtön hazamentünk, és nagyjából estig csak kirakósoztunk. Tudom, hogy mint mindig, a lányok végig csacsogtak, de ha visszakérdeznék, mit mondtak a délután folyamán, nem nagyon tudnék mit felelni.

Azt sem veszem észre, hogy Iván nem ért haza vacsorára. És altatásra sem. Sőt, az erről szóló üzenetét sem. Igazából csupán a mai nap eseményei, de leginkább csak Tamás jár az eszemben.

Majd amikor altatás után kijövök a gyerekszobából, Iván már a nappaliban van.

– Milyen napod volt, drágám? – kérdezi, de szokásához híven meg sem várja, hogy elmondjam, helyette elkezdi mesélni a saját dolgait. Régen mindig belekezdtem, de mivel tényleg szemmel láthatóan sosem érdekelte, hogy velem mi történt, mára teljesen hozzászoktam, és már meg sem sértődöm rajta. Hangosan hümmögök, aházok, néha egy „nagyon durva” is elhagyja a számat, és amikor kilyukadunk a saját magát dicsőítő részhez, természetesen én is megerősítem abban, hogy valóban mennyire jó és ügyes munkatárs, és a cég a személyében egy igazi főnyereményt fogott ki, és már rég magasabb pozícióban lenne a helye, jóval több pénzért. Amikor végre rátér arra, hogy van egy új film a Netflixen, amit megnézne, biztatom, hogy kezdje el, mindjárt csatlakozom én is. Úgyse fog feltűnni neki, ha nem jövök, vagy csak jóval később. Bámulja a képernyőt, és közben nyomogatja a telefonját. Az meg úgyis megy nélkülem is. A lényeg, hogy úgy öt-tíz percet legyek itt, hogy azt lehessen rá mondani: együtt filmeztünk.

Bemegyek a hálóba, előveszem a naplót. Egy mondat… mit is írtam tegnap? Elolvasom… Halkan felnevetek. Mintha megéreztem volna előre. Tényleg különlegesebb volt a szokottnál a mai. De milyen volt? Egy mondatban.

Megörököltem egy teljes Szabó Magda-életművet, aminek az átadása nem mindennapira sikeredett. Már csak némi énidő kéne, hogy bele is tudjak lapozni.

Énidő… ugyan mi az? Holnap már péntek, és kezdődik a szokásos hétvégi őrület. A lányoktól lesz hangos a ház, és kezdődik a főzés, a mosás, a takarítás, a házi feladatok, a veszekedés. De legalább Iván itthon lesz, talán elviszi valamelyik nap kicsit levegőzni őket, hogy együtt is legyenek hármasban. Olyan ritkán adatik meg.

Lecsukom, és elteszem a naplót. Iván még mindig kint van a nappaliban, ahogy sejtettem, megy a film, és közben a telefonját nyomkodja. Észre sem veszi, hogy leülök mellé. Eszembe jut Tamás tekintete, amikor először meglátott. Még emlékszem, amikor Iván is így nézett rám. Mert volt ilyen is. De vajon fog az én férjem még valaha így nézni rám? És én fogok tudni még úgy nézni rá, ahogy Tamásra?