RINA KENT

Twisted

Kingdom

ELTORZULT KIRÁLYSÁG

A mű eredeti címe: Twisted Kingdom

Fordította: Farkas Melinda

Copyright © 2020, Rina Kent

Hungarian translation © Farkas Melinda, 2025

Hungarian edition © Művelt Nép Könyvkiadó, 2025

ISBN 9789635804399

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

A túlélőknek

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

Kedves Olvasó Barátom!

Ha még egyik könyvemhez sem volt szerencséd, talán nem tudod, de én olyan sötét történeteket írok, amelyek esetenként felzaklathatnak. A történeteim és a bennük szereplők nem a félénk természetűek számára születtek.

Az Eltorzult királyság egy sötét, iskolai zaklatás köré font romantikus mese, érett fiatal felnőttekkel és olyan kétes helyzetekkel, amelyeket egyesek sértőnek találhatnak.

Ha hőst keresel, Aiden NEM az. Ha viszont egy gazfickóra vágysz, akkor minden tekintetben üdvözöllek Aiden király világában!

Ez a könyv egy trilógia része, NEM egy önálló regény.

LEJÁTSZÁSI LISTA

I Fell In Love With The Devil – Avril Lavigne

Paradise – Coldplay

Church – Coldplay

Daddy – Coldplay

In My Place – Coldplay

Things We Lost In The Fire – Bastille

Another Place – Bastille & Alessia Cara

Torn Apart – Bastille Vs GRADES

Every Second – From Ashes to New & Eva Under Fire

Natural – Imagine Dragons.

Death of Me – PVRIS

Blood // Water – grandson

Of These Chains – Red

Night Of The Hunter – Thirty Seconds To Mars

Fallout – UNSECRET & Neoni

Numb – 8 Graves

The Fighter – In This Moment

Mother Tongue – Bring Me The Horizon

Grave – Wage War

How It Feels to Be Lost – Sleeping With Sirens

Megtalálhatod a Spotifyon is.

ELSŐ FEJEZET

Aiden

A múlt

Mindig együtt leszünk. Miattad vagyok életben, Aiden.

Anyám hangja úgy kavarog a fejemben, mint a meleg
a fogvacogtató hidegben.

Csörögve tiltakozik a lánc, amivel kikötöztek, amikor a mellkasomhoz húzom a lábamat. A jéghideg padló miatt az egész testem vacog, de már felállni sincs erőm.

Nem érzem a lábujjaimat. Égnek a korbácsnyomok
a hátamon. A bokámon a bilincs nyoma eddig vörös volt, de most már belilult.

Azt hiszem, ez nem jó jel.

Talán órák is elteltek már, de még mindig nincs erőm felállni, nemhogy megnézni a sebemet. A felsőtestem a jéghideg padlóra zuhan. Olyan szaga van, mint apám barátjánál az istállóknak.

Vacog a fogam. Többször az ajkamba harapok, hátha abbamarad.

– Anyu… – hívom suttogva a vaksötétben.

Azt mondta, különleges anya-fia kapcsolat van köztünk, hogy ami nekem fáj, az neki is fáj. Az anyám már azelőtt tudja, hogy beteg leszek, mielőtt felébrednék. Biztosan most is érzi, hogy rossz nekem. Biztosan sír.

Nem szeretem, amikor anyu sír, de azt akarom, hogy megtaláljon.

Úgy morgolódik a hasam, mint egy állat.

Odatapasztom a kezem, de nem csendesedik el. Sőt, talán még hangosabban korog, mintha csak gúnyolódna velem.

Megnyalom száraz, kicserepesedett számat, ahogy a lábamnál fekvő, üres vizespalackot bámulom. Ezen kívül semmit sem kaptam, amióta elválasztottak Xandertől és Cole-tól.

Vajon ők is éhesek? Vajon őket is bántotta a vörös nő?

Fogalmam sincs, mióta vagyok ezen a sötét, koszos helyen, de elég régóta ahhoz, hogy folyamatosan korogjon a gyomrom.

Ha hamarosan nem eszem valamit, még ahhoz sem lesz erőm, hogy kinyissam a szememet, pláne nem ahhoz, hogy felálljak, és kiutat keressek.

Anyu vár rám.

Szomorú lesz, ha nem vagyok vele, és én utálom, ha anyu szomorú.

Az ajtó nyikorogva nyílik ki, csupán résnyire. Felkapom a fejem, a kemény kőfal belevág a felhasított hátamba, a fájdalomtól összerezzenek, de ez most a legkisebb gondom.

A vörös nő visszatért.

Körülöttem hever a lánc. Megragadom a bilincset, és azzal a kevés erőmmel, ami még megmaradt, magam felé húzom. Tudom, hogy nem jön le, azt is tudom, hogy csak felsérti a bőrömet, de ez az egyetlen dolog, amit tehetek.

Ha nem szabadulok ki, a vörös nő újra bántani fog.

Megver.

Annyira, hogy lángolni fog a bőröm is.

A vaksötét helyiség túloldalán gyenge, pislákoló fény tűnik fel. Hunyorogva fordulok az egyre közeledő léptek hangja felé.

Nem hallom a vörös nő magassarkújának kopogását.

Kicsit lassul a légzésem, kissé erőtlenebbül kapaszkodom a bilincsembe.

A halvány fényforráson túl egy békés arc kezd kirajzolódni. Fehér fénykoszorú övezi, fehér pamutruhában és nyuszis cipőben van.

Egy angyal.

Olyan, mint az az angyalszobor, amit anyu állított fel a kertünkben.

Legutóbb is ez a lány járt itt. Talán tegnap.

A hálóingéből ítélve, biztosan most is éjszaka van.

Leteszi a fényforrást a földre, leguggol elém. Apró kezével egy nehéz táskát húz maga után, de engem sem a táska, sem a hangja nem érdekel.

Csak a lány.

A lány, aki pont olyan, mint Silver és Kimberly babái.
A lány, akinek aranyszőke a haja, szikrázóan kék a szeme, és aki homlokráncolva néz rám.

A lány, akinek a bőre tejfehér, de az arca kipirult.

Lehetséges, hogy Silver és Kimberly babáiból hús-vér embereket csinálnak, akik még tárgyakat is képesek mozgatni?

Integet a kezével az arcom előtt, a két ránc a homlokán egyre mélyebb.

– Hallasz engem?

– Igazi vagy? – kérdezek vissza, a hangom távolinak tűnik, mintha egy másik szobából beszélnék.

Tegnap megérintettem. Megfogtam a kezét, arra kértem, hogy segítsen, de talán csak szellemeket látok.

Talán olyan lettem, mint anyu, amikor nem tud éjszaka aludni.

Talán a vörös nő így akar újra megkínozni.

– Hát persze hogy igazi vagyok, te butus – vigyorog rám, kivillan hiányos fogsora is.

Oké. Silver és Kimberly babáinak egy foga sem hiányzik.

A lány elővesz egy kisebb táskát, és kihajtogat egy szalvétát. Kenyér- és Marmite-illat csapja meg az orromat,
a gyomrom olyan hangosan korog, hogy biztosan még egy másik kontinensről is hallják.

– Hoztam neked…

Szélsebesen kikapom a kezéből a kenyérdarabot, esélye sincs befejezni a mondatot.

Ha az apám most látna, leüvöltené a fejem, amiért így eszem. Nem is rágom meg a falatot, csak annyit várok, hogy lecsússzon, és már harapom is a következőt.

– Sajnálom. Ilyen későn nem találtam semmi mást a konyhában.

A lány óvatosan próbál közelebb jönni, de én elfordulok tőle, mint egy éhező kutya, aki az eledelét védi.

Felemel és a vállamra terít valami bolyhos, meleg anyagot.

– Meg lehet itt fagyni.

Egy újabb harapásnyi kenyeret rágcsálva meredek rá. Köhögnöm kell, majdnem a torkomon akad a falat.

A lány belenyúl a csodatáskájába, elővesz egy üveg vizet. Elveszem tőle azt is, és a felét egyből magamba döntöm.

A hideg folyadék olyan gyógyír kaparó torkomnak, mintha mézzel kenegetném. Hiányzik a mézes kenyér, amit Margo szokott csinálni nekem.

Visszatérek a kenyérdarabomhoz. A vége felé már a Marmite-ot is érzem.

Valami meleg ér a bőrömhöz. Az állkapcsom megáll, újra a lányra meredek.

Egy nedves pamutkendővel törölgeti az arcomat, de minél tovább csinálja, annál inkább elkomorodik.

Ujjaival a kócos hajamba túr, aztán gyengéden végighúzza a kendőt a karomon. Kénytelen vagyok egy kézzel enni.

Jókora könnycsepp gördül végig az arcán. Lenyelem az utolsó falatot, és mozdulatlanná dermedek.

Miért sír? Valami rosszat tettem? Vagy talán az bántja, hogy azt hittem, nem igazi?

– Tudom, hogy igazi vagy.

A hangom már kevésbé rekedt, mint az előbb.

– Ne sírj.

– Sajnálom, hogy a szörnyek ezt tették veled. Elit elvitték, de ne félj – tenyere az arcomra simul, a szikrázó kék tekintete elszántan ragyog –, nem hagyom, hogy téged is elvigyenek.

MÁSODIK FEJEZET

Aiden

A jelen

Ez a lehető legrosszabb, ami történhetett. A katasztrofális az egészben pedig az, hogy nem számítottam rá. Én, aki mindig előre látom, mi lesz.

A legvégzetesebb hiba, amit egy hadvezér elkövethet, az az, ha túlságosan nyeregben érzi magát, és szarik a külvilágra.

Ma egyszerűen elvakított Elsa és a közelsége, ráadásul meg se próbáltam megzabolázni a fejemet elárasztó, észszerűtlen gondolatokat és érzéseket.

Mert Elsa tényleg hatással van rám; képes szétcseszni az eddigi legalaposabban előkészített tervemet.

A tegnapi éjszaka után azt akartam, hogy békés születésnapja legyen, azt akartam, hogy a külvilág ne tehesse tönkre az örömét.

Az eredmény: egy váratlan fordulat.

Ethan Steel életben van, és itt áll a Találka nappalijának közepén, egy olyan helyen, amit az anyám egyfajta menedéknek szánt.

Elsa azóta nem vette le róla a szemét, hogy besétált a házba. Kék szeme elkerekedett, az álla is leesett, és szerintem fogalma sincs arról, hogy a lába is remeg, mintha nem tudna uralkodni az érzésein.

Jonathan sem túl összeszedett. Úgy méregeti Ethant, mintha egy hamvaiból újjászületett démon állna előtte. Megfeszült állkapcsából és vészjósló tekintetéből arra következtetek, hogy nem számított egy nagyon is eleven Ethan feltűnésére.

Nagyon nem.

Elsa apja visszatért a sírból, mint valami szellem, és ezzel teljesen átrendezte a sakktáblát.

Queens a bejárati ajtónál, a falhoz támaszkodva egyre jobban összezsugorodik. Kétségbeesetten kapaszkodik a telefonjába, úgy bámulja az előtte kibontakozó jelenetet, mintha torzszülöttek cirkuszába keveredett volna.

Később majd előveszem, amiért nem szólt, hogy jön Jonathan, és amiért Elsának így kellett tudomást szereznie az eljegyzésünkről.

Jonathan biztosan bejelentés nélkül kopogtatott be hozzá, így nem utasíthatta vissza, de egy kibaszott üzenetet azért küldhetett volna!

Queens eddigi életének persze annyi. Erről én magam gondoskodom.

A szemem most már Van Dorenre siklik, aki felduzzadt szájjal, önelégülten vigyorog Ethan mellett.

Kis köcsög.

Rögtön tudtam, hogy valami nem stimmel vele, hiszen amióta betette a lábát a Royal Elitbe, úgy tapadt Elsára, mint valami parazita.

Csak azt nem sejtettem, hogy Ethan Steel tervében játszik szerepet.

Ügyes húzás, öreg! Kibaszottul ügyes.

– Te vagy az… apa? – visszhangzik Elsa kísérteties hangja a nappaliban, mint valami imádság.

Tekintetében újra ott az az ártatlan szikra, ami a gyerekkorára emlékeztet. Most, hogy újra látja az apját, mintha tíz évet visszarepült volna az időben.

Újra az a hétéves kislány, aki minden egyes beszélgetésben szóba hozza az apját.

Akit a szuperhősének nevezett.

Az ő legyőzhetetlen szuperhősének.

Aki visszatért, és most, amikor már végre rátaláltam, el fogja ragadni tőlem.

Mégis ki a fasznak képzeli magát, hogy azok után, hogy tíz évig a halottat játszotta, csak így besasszézik ide, és elrabolja tőlem, ami az enyém?

Itt az ideje hazamenni?

Faszt!

A nagy lófaszt.

– Igen, hercegnőm. Én vagyok – villantja meg túlságosan meleg mosolyát Ethan.

Legszívesebben kinyomnám a szemét, és visszalökném a sírjába, ahonnan előmászott.

Igen, ő az. Felismertem, de inkább csak a férfit látom benne, semmint Elsa apját.

Ethan Steel. Jonathan régi barátja, és egyben legnagyobb riválisa is.

Megöregedett azóta, hogy utoljára láttam, de még mindig megvan benne az az elegancia, ami Jonathanben. Hátrasimított haja még mindig céltudatosságot és erőt sugároz, a Prada cipője, a gyémántmandzsettája és órája egy harmadik világbeli ország éves költségvetésének megfelelő összegről árulkodik.

A Steel-birodalom uralkodója, aki visszatért az örököséért.

Elsa alsó ajka úgy remeg, mintha mindjárt elsírná magát, de könnyeket nem látok a szemében. Ahogy közelebbről megnézem, Ethan tükörképe köszön vissza rám a szikrázó tekintetéből.

Tétován lép egyet előre. Nedves, szőke tincsei az arcához és az átázott ruhájához tapadnak. Fogadni mernék, hogy nem azért reszket, mert fázik.

Elkapom a karját, nem hagyom, hogy továbbmenjen, de Elsa mintha észre se venné, próbál az apjához jutni.

– Vedd le a kezedet a lányomról. Most! – parancsol rám Ethan, ellentmondást nem tűrő hangja bárkit megijesztene.

Mert Ethan nem az a férfi, akit félvállról lehetne venni. Könyörtelenségben talán még Jonathanen is túltesz. Ha egyszer kiszemel valakit, semmi sem állíthatja meg, amíg meg nem semmisíti az illetőt. A szívtelenségét mutatja az is, hogy képes volt visszatérni még a halálból is.

De engem nem tud megfélemlíteni.

Mert engem csak az a gyönyörű lány érdekel, aki mintha megfeledkezett volna még a létezésemről is.

– Ereszd el, Aiden – szólal meg végül Jonathan.

De süket fülekre talál.

– Elsa. Nézz rám.

Semmi.

Hüvelykujjammal végigsimítok a karján, gyengéden cirógatom.

– Hercegnőm. Nézz rám.

– Silver jegyese vagy? – szegezi nekem a kérdést Elsa, de még mindig az apját nézi.

A váratlan kérdéstől földbe gyökerezik a lábam. Hogyan tudnék válaszolni erre anélkül, hogy ne a legrosszabbat hozzam elő belőle?

– Ez nem az, aminek…

– Igen vagy nem? – vág a szavamba anélkül, hogy egyetlen pillantást vetne rám.

Szíven üt az a közöny, ami a hangjából sugárzik. Persze nem hibáztathatom érte, de a fejemben így is egyetlen gondolat cikázik: felkapni őt a vállamra, és elhúzni vele a picsába.

Egyetlen dolog tart vissza csupán: a tudat, hogy sosem bocsátaná meg nekem, ha most megfosztanám a csodával határos módon visszatérő apjától. Mert hiába szarok nagy ívben Ethanre és mindenki másra is, aki itt van, Elsa nagyon is fontos nekem.

– Elsa. Nagyon sok mindent nem tudsz még – próbálkozom a legnyugodtabb hangomon.

– Egyszerű a kérdés, Aiden. Igen vagy nem?

– Igen – rándul meg a bal szemem, ahogy kimondom a szót.

Elsa mintha lefagyott volna, nem is pislog.

Arra számítok, hogy megfordul és lekever egy pofont. Amit hagynék neki. Tőlem akárhányszor megüthet, ha azzal le tudja vezetni a feszültségét. Bármire képes vagyok, csak nézzen már végre rám!

Hirtelen kirántja a karját a kezemből, ami ökölbe szorulva zuhan a testem mellé, de nem nyúlok utána.

Szíven szúr, hogy ilyen közel van, de mégsem érhetek hozzá. Ha megtenném, nem is kérdés, hogy azonnal elrabolnám.

Elsa már nem remeg. Kihúzza magát, felszegett fejjel, határozott lépésekkel indul meg az apja felé. És távolodik tőlem.

– Elsa! – mordulok fel fájdalmasan.

– Menjünk haza! – mondja az apjának olyan eltökélten, hogy az egész nappaliban visszhangzik.

Ethan átkarolja a lánya vállát, aki úgy bújik hozzá, mint egy kiscica.

– Alig várom, hogy tönkretegyelek, Jonathan – biccent felénk.

Aztán kisétál az ajtón. Egyik oldalán Elsával, a másikon Van Dorennel.

Menj utána.

Hozd vissza.

Ha kell, rabold el!

Hihetetlen önuralom kell ahhoz, hogy ne kövessem a bennem élő szörnyeteg parancsait. Ha erőszakot alkalmaznék Elsával szemben, az visszaütne rám. Ha egy kis távolság segít abban, hogy lehiggadjon, hát legyen.

Átmenetileg.

Arra számítva, hogy Jonathan forr a dühtől, felé fordulok.

Az apám előszeretettel használja fel a meglepetés erejét, de hogy ő legyen az áldozata, az biztos, hogy nincs ínyére. Ethan visszatérése a halálból megkeverte a kártyáit, és tönkretette a tíz év alatt kiérlelt tervét.

De harag helyett vad vigyor ül ki az arcára. Lehuppan a kanapéra, állát az egymásnak támasztott ujjaira helyezi.
El sem tudom képzelni, hányféle elbaszott forgatókönyv futhat most végig az agyán.

Queens úgy indul meg felém, mintha egy aknamezőn lépegetne.

– Én nem akartam idejönni, de…

Felemelem a kezem, hogy fogja be a száját.

– Tűnés.

Most aztán végképp nem vagyok kíváncsi sem rá, sem a mondandójára.

– Egyébként megérdemelted – rebegi olyan halkan, hogy csak én hallhassam. – Ez történik, ha kibaszol másokkal. Ők is kibasznak veled.

Gyilkos pillantással válaszolok neki.

– Elmegyek! – jegyzi meg pufogva, a vállát vonogatva.

Jonathan mintha nem is hallaná, teljesen elmerült a gondolataiban.

Ebben hasonlítunk egymásra: ha van egy célpont, amit ki akarunk iktatni, azonnal kizárjuk a külvilágot, teljesen beszippant minket a saját, belső zűrzavarunk.

Jonathan valószínűleg végigzongorázza a lehetőségeit.
A végén majd előáll egy Ethan megsemmisítését célzó tervvel. A fürge észjárása és a kényes helyzetekben meghozott gyors döntései tették azzá, aki.

Olyan helyzetekben is képes a hatékony megoldás megtalálására koncentrálni, amikor mások kiborulnának. Ha elbukik, nem a kudarcon rágódik, hanem azon, hogyan kerülje el legközelebb.

– Tényleg nem tudtad, hogy él? – teszem fel a legfontosabb kérdést.

– Ha tudtam volna, nem a lányát vettem volna célba – válaszolja még mindig vigyorogva. – Érdekes… Talán pont azért bujkált, hogy lássa, mihez kezdek azzal a ténnyel, hogy van egy örököse.

Nem lennék meglepve.

De Jonathannel ellentétben Ethan nagyon is szereti Elsát. Nem fosztotta volna meg az apjától, nem hitette volna el vele, hogy meghalt csak azért, hogy Jonathannel játszadozzon.

Emellett Ethan vérbeli üzletember. Önszántából, nyomós ok nélkül sosem hagyta volna magára tíz évre a birodalmát.

Zsebre vágom a kezem.

– Ethan nem fogja vesztegetni az idejét. Azonnal támadásba lendül.

– Akkor megelőzzük – áll fel Jonathan, és begombolja a zakóját. – Hívd fel Levit. Meg kell terveznünk egy háborút.

HARMADIK FEJEZET

Elsa

Azt mondják, egyetlen pillanat alatt a feje tetejére állhat minden.

Az én életemben nagyon sok ilyen pillanat volt.

Amikor kitöröltem az emlékeimet.

Amikor először találkoztam Aidennel a Royal Elitben.

Amikor majdnem belefulladtam a medencébe.

Amikor visszatértek a múltam sötét, véres emlékei.

De kétségkívül az volt a legmeghatározóbb, amikor megláttam az állítólag halott apámat.

Amióta kisétáltunk a Találka ajtaján, képtelen vagyok levenni róla a szemem. Még pislogni sem akartam, mert attól féltem, ha becsukom a szemem, köddé válik.

Apa, Knox és én a kocsi hátsó ülésén utazunk. Nem is figyeltem, milyen autóban ülünk, de a minőségi, karamellszínű bőrülésekből ítélve valami luxusjárgány lehet. Az utasteret még egy plexi is elválasztja a sofőrtől.

Knox fejhallgatója a nyakán pihen, teljesen ellazulva ül az apám másik oldalán, és úgy vigyorog, mint valami idióta, miközben a telefonján görget.

Ugye nem hülye mémeket néz?

Velük szemben ülök, jéghideg kezemet a lábam közé szorítom. A még mindig nedves hajam és az átázott ruhám a bőrömhöz tapad, és bár befűtöttek, így is egész testemben reszketek.

De nem számít.

Mert csak az előttem ülő férfi érdekel.

Az apám.

Az apám, aki életben van.

A ma reggeli rémálmomban a saját vérében fuldokolt, és azt kiabálta, hogy fussak.

Hogyhogy most itt van?

És engem néz. A tekintetéből áradó melegség mintha csakis nekem szólna.

Bizonytalan emlékeket idéz.

Régen apám szigorú és irányításmániás volt. A személyzet és a fekete ruhás barátai – akikről ma már tudom, hogy testőrök voltak – mindig összerezzentek, ha meglátták. Ahová belépett, csakis ő parancsolt.

Ethan Steel, a Steel-vagyon ura. A könyörtelen üzletember, az ellenség, aki nem ismer kegyelmet.

Az apám.

Kis koromban egészen máshogy láttam, mint a többiek. Számomra nem az a kíméletlen, szívtelen férfi volt, akitől mindenki félt, hanem az apám.

Csak az apám.

Egy olyan apa, aki nem csupán felolvasta az esti mesét, hanem elő is adta nekem. Aki addig csikizett, amíg vinnyogni nem kezdtem.

Aki hosszú sétákra vitt az esőben.

Aki megmentett a szörnyektől a tónál.

Apa sosem ráncolta össze a homlokát, ha rám nézett. Ha rossz napja volt, és rám sandított, rögtön elmosolyodott.

– Jól vagy, hercegnőm? – kérdezi mély, de mégis kedves hangon.

Hercegnő.

Akkor régen az ő hercegnője voltam. A kedvence. Az öröksége. A mesterműve.

Összeszorul a torkom. Ha akarnék, se tudnék megszólalni, ezért csak bólintok.

Hosszú percekre csend borul az autóra.

Apám arcvonásait nézegetem. Az éles állát, a magas arccsontját, ami szokatlan férfiszépséggé teszi. Távolról egyáltalán nem hasonlítunk egymásra, de közelebbről megnézve ugyanolyan sűrű a szempillánk, és a szemünk formája is tökéletesen azonos – csak az enyém kicsit nagyobb.

Rákönyököl az ülése szélére, majd a karjára támaszkodva enyhén felém dől, miközben a szemembe néz. Olyanok vagyunk, mint két megsebzett állat, amik nem tudják, hogyan fogadják el a felajánlott segítséget.

Vagy talán csak én érzem így, hiszen apa végig pontosan tudta, hol vagyok.

– Megértem, hogy ez túl soknak tűnhet – tölti be előkelő akcentusa a belső teret.

Soknak tűnhet?

Ugye most viccel! Hiszen a halálból jött vissza! Igazán találhatott volna jobb kifejezést!

– Én megmondtam, hogy még nem áll készen – veti oda Knox anélkül, hogy felnézne a telefonjából.

– Ezt én döntöm el – jelenti ki Ethan.

Knox megvonja a vállát.

– Csak mondtam, apa.

Apa?

Tekintetem azonnal Knoxra ugrik. Tényleg apának szólította az apámat?

Hiszen majdnem egyidősek vagyunk! Mégis mikor lett a fia? Vagy talán egy másik nőtől van?

– Te… – köszörülöm meg a torkomat. – Te a testvérem vagy?

Knox most már hajlandó rám nézni, sőt, rám is kacsint.

– Fogadott testvér, bébi.

Ó. Értem.

Egy kicsit tényleg emlékeztet Elire. Lehet, hogy apa ezért vette magához?

Bár kétlem, hogy apa csupán emiatt maga mellé venne bárkit. Nagyon nem szereti, ha valaki befurakodik a családi buborékba. Most, hogy jobban belegondolok, apámnak mindig is a magánélete volt a legfontosabb. Ezért is tartott minket olyan távol a civilizációtól.

Persze ezt csak az apámmal kapcsolatos emlékeim alapján mondom. Tíz éve nem láttam, könnyen lehet, hogy azóta teljesen megváltozott.

– Nagyon fáj, hogy nem emlékszel rám – duzzog Knox, mint valami kisgyerek, akinek elvették a kedvenc játékát.

– Hogy nem emlékszem rád?

– Igen. Igazán illene azok után, hogy…

– Knox! – figyelmezteti apám tisztán, érthetően.

Na jó, ez már tényleg furcsa.

Rohadt furcsa.

Újra apám felé fordulok. A barna tekintete olyan bölcs és mély, hogy könnyedén el lehet veszni benne akár örökre is. Bizonyára ezt az átható tekintetét is beveti mint megfélemlítési eszközt, az üzleti tárgyalásain.

– Végig Knoxot nevelted? – Igyekszem elrejteni a keserűségemet, de talán nem sikerült.

Apám tíz éve hagyott el. Tíz éven át hittem azt, hogy meghalt, hogy sosem láthatom a végső nyughelyét, miközben élt és virult. Sőt, egy másik gyereket nevelt, miközben a saját lánya a rokonaival élt!

– Nem igazán. Mondjuk úgy, hogy magunkat neveltük – válaszol apám helyett Knox.

– Magunkat?

Knox újra elvigyorodik.

– Van még egy.

– Még egy? – üvölteném, de a hangszálaim annyira összehúzódtak, hogy csak egy elfojtott nyikkanásra telik.

– Fogd be egy percre, Knox! – teremti le apám elkeseredetten.

– Tőlem…

Apám újra felém fordul. Leveszi a zakóját, és mielőtt bármit tehetnék, a vállamra teríti.

Ahogy visszaül a helyére, megmarkolom a drága anyagot.

Szegfűszeg- és fahéjillata van. Apaillata.

– Te reszketsz – kocogtatja meg a sofőr mögötti plexit. – Vegye feljebb a fűtést, Joseph.

– Igenis, uram.

Nem a hideg miatt reszketek, de nem szólok.

Annyi kérdés és elmélet cikázik a fejemben, de nem találom a szavakat. Egyfolytában az a kép ugrik be, ahogy apám a saját vérében hever. Ilyen érzés, ha megbénít a múlt. Mindig ott van, mintha egy drótot tekerne a nyakadra, és egyfolytában azzal fenyegetne, hogy letépi a fejed.

– Mennyire emlékszel? – kérdezi végül apám.

– Nem mindenre – sikerül válaszolnom, bár a hangon nagyon gyenge.

– Én megmondtam – vágja közbe Knox.

Apám rosszalló pillantást vet rá, majd újra a szemembe néz.

– Emlékszel a tűz estéjére?

Megrázom a fejem, de csak egyszer.

Csalódottsággal vegyes megkönnyebbülés suhan át az arcán.

– Értem.

– De álmodtam a vérről. Téged… téged lelőttek, és csupa vér voltál. Hogy… Hogyan…

– Hé – csúszik az ülése szélére, hogy a sokkal nagyobb és melegebb kezébe fogja a kezem. – Lélegezz, hercegnőm.

– Meghaltál! – sikítom teli tüdővel. – Az elmúlt tíz évben azt hittem, meghaltál! Miért most bukkantál fel? Miért nem hamarabb? Miért, apa? Miért?

– Azt hiszed, magára hagytam volna az én hercegnőmet, ha lett volna más választásom?

Könnyes szemmel meredek rá.

– M-mi történt?

– Meglőttek, és kómába estem. Egy éve tértem magamhoz. Ha rajtam múlt volna, amint felébredtem, azonnal megkerestelek volna, de nem akartam, hogy olyan állapotban láss.

– Bizony – kezd el számolni az ujjain Knox. – Fizioterápiára, pszichoterápiára… és még egy halom terápiára volt szüksége, amitől én is majdnem becsavarodtam.

Figyelmesen méregetem apámat. Most úgy tűnik, jól van, de ettől még igazat is mondhat.

Apám kilenc évig kómában volt.

Olvastam valahol, hogy a kómából felébredt betegek borzalmas rehabilitáción esnek át, és a kínok kínját kell átélniük, hogy újra normális életet élhessenek.

Legszívesebben elsüllyednék szégyenemben.

Az eltűnése miatt hisztiztem anélkül, hogy megismertem volna az egész történetet.

– De szemmel tartottalak – folytatja apám. – Csak nem fedtem fel magam.

– A fekete Mercedes… – hördülök fel döbbenten.

Apám bólint.

– És Knox.

A nevezett két ujjával integet felém.

– Állok szolgálatára, hölgyem.

Lassan összeáll a kirakós. Amióta Knox betoppant az életembe, valahogy mindig a közelemben volt.

– Jössz nekem eggyel, emlékszel? – kacsint rám.

Biccentek.

– És a zöld hajú barátnőd is, ezért – lapogatja meg a felszakadt száját.

– Kim?

– Az a Xander gyerek csinálta – hajol közelebb hozzám. – A te Aidened meg végignézte, aztán elhajtott a naplementébe, mintha mi sem történt volna.

Leesik az állam.

Az, hogy Aidennek köze volt hozzá, egyáltalán nem lep meg. Sejtettem, hogy benne volt a keze. Azt viszont, hogy Xander erőszakoskodik, nem gondoltam volna. Az étkezős esetet leszámítva sosem volt agresszív.

– Nem az ő Aidene – javítja ki Knoxot az apám. – Aiden King annak a Jonathan Kingnek a fia, aki tönkretette az életünket.

Nyelek egy nagyot, és nem csak azért, mert a családjaink közti ellentétre emlékeztetett.

Hanem mert igaza van.

Ő nem az én Aidenem.

A helyzet az, Steel, hogy neked nincs jövőd Aidennel… Mert már eljegyezte Silvert.

Jonathan tárgyilagos szavai darabokra szakítják megsebzett szívemet.

Silvernek végig igaza volt. Aiden sosem volt az enyém.

Csak a leghitványabb, legmegvetendőbb szerepet szánta nekem: a másik nőét.

Zavaros érzelmek ostromolják a bensőmet, de inkább nem törődöm velük.

Nem engedem, hogy a pokol mélyére húzzanak. Most nem.

Inkább az apám felé fordulok.

– És most már jól vagy?

– Igen.

– Lesz a kómának mellékhatása?

– Az orvosom szerint stabil az állapotom.

– De rendszeres felülvizsgálatra szorul – csicsergi Knox. – Mint te.

Könnyek szöknek a szemembe. Ahogy engem, apát is meglőtték aznap.

Mindketten áldozatok vagyunk.

De vajon tényleg mi voltunk az áldozatok?

Minden olyan homályos, a megoldásra még halvány reményem sincs.

Egy dologban viszont biztos vagyok: apa itt van. Nem halt meg. Betartotta az ígéretét, és nem hagyott el úgy, ahogy Eli.

Visszajött értem.

– Apa?

– Igen, hercegnőm?

– Megölelhetlek?

Apám szeme ellágyul, gondolkodás nélkül széttárja a karját.

Arcomat a mellkasába temetem. Ő átkarol, ölelése meleg, megnyugtató. A könnyek, amiket azóta próbálok visszatartani, hogy megláttam, végre lecsorognak az arcomon.

– Te… te visszajöttél.

– Megígértem, hogy nem hagylak el. Sajnálom, hogy ennyit késtem, hercegnőm!

Hevesen rázom a fejem.

– Visszajöttél!

Talán egy örökkévalóságig zokogok a mellkasába. Az ingét markolászva újra az a kislány lesz belőlem, mint rég.

Apa pici lánya.

– Többé nem hagylak el. Ígérem.

Csuklás kínoz, zihálva veszem a levegőt.

– Megjöttünk! – kiált fel Knox. – Hála istennek – teszi hozzá motyogva.

– Készen állsz, hogy belépj a házunkba? – simítja el az arcomból a hajamat az apám.

Felemelem a fejem, bólintok egyet, de közben a gyomrom máris összeszorul.

Hogy készen állok-e arra, hogy belépjek a házba, amelyben elveszítettem a gyerekkoromat?

Egy módja van, hogy ez kiderüljön.

NEGYEDIK FEJEZET

Elsa

Otthon.

Milyen furcsa szó.

Hát újra itt vagyok. Birminghamben. Otthon.

Knox már ki is ugrott a kocsiból, mintha lángolna a feneke alatt az ülés.

Hosszú az út a főkaputól a villáig. Elegáns kert veszi körbe, amíg a szem ellát, telis-tele különböző geometriai alakzatra vágott fával.

Megremeg a lábam, ahogy ott állok apával a villa bejáratánál.

Kétoldalt oroszlánszobor, pont úgy, mint a töredezett emlékeimben.

Nem hiszem, hogy kis koromban felfogtam, milyen hatalmas is ez a ház. Emlékszem a vezetékekre, a privát tóra és a birtokon belüli, hosszú futásokra apával.

A villa nagyobb, mint a Kingeké. Talán azért, mert ők Londonban laknak, mi pedig a várostól távol, Birminghamben.

A felhős égbolt sötét árnyékot vet a két toronyra, ami a keleti oldalon magaslik.

Kiráz a hideg a látványtól, mintha egy fogoly próbálna kitörni a bordáim börtönéből. Van valami azzal a két toronnyal. De mi?

– Isten hozott itthon, hercegnőm.

Elszakítom a tekintetem az építészeti csodától, hogy az apám felé fordulhassak, aki büszkén, elégedetten néz rám. Mintha végig az lett volna a célja, hogy visszahozzon ide.

– Én… Én azt hittem, hogy leégett az egész ház.

– Le is égett – ragadják el a régi emlékek egy pillanatra. – Nem volt egyszerű, de sikerült helyreállítanunk. Most olyan, mint volt.

– Értem.

Ez az egész annyira… bizarr.

Ha most minden vörössé és ködössé válna, biztosra venném, hogy csak álmodom. Talán még mindig Khan doktor rendelőjében vagyok, és újraélem az első találkozásomat Aidennel.

Talán a ma reggel meg se történt. Talán Aiden nem jegyezte el Silvert.

Mozdulatlanul rázom a fejem. Nem fogok rá gondolni. Nem gondolok rá…

Apám megfogja a kezem, és a karjába fűzi.

– Menjünk be. Biztosan elfáradtál.

A lábam önálló életre kel, ahogy belépünk a folyosóra.

Márvány.

Ez az első, ami eszembe jut. Márványpadló, márványlépcső, sőt még az oroszlánszobor is márványból van.

Egy pillanat. Ilyesmi tényleg létezik?

Egy középkorú férfi, aki Robert De Niróra emlékeztet, és két, szobalánynak öltözött nő hajol meg előttünk.

Kényszeredetten biccentek nekik. Nagyon kellemetlen, hogy emberek úgy hajolnak meg előttünk, mintha valami királyi méltóságok lennénk. Bár abból, amennyit megtudtam a Steel Vállalatról, apáról Birminghamben talán tényleg azt hiszik, hogy nemesi család sarja.

Úgy tűnik, őt egyáltalán nem zavarja a személyzet. Nyugtázza, hogy itt vannak, majd tovább sétál.

Olyan vagyok mellette, mint egy elveszett árva. Félig átázott ruhámban és az összekuszált hajammal úgy is nézek ki.

Apával egy hatalmas nappaliba érkezünk. Boltíves, aranyló plafon, szédítő fényesség. Két nagy oroszlánszobor díszíti a kanyargós márványlépcsőt, aminek a két oldalán, tökéletes szimmetriában egy-egy kínai harcost ábrázoló, magas festmény áll.

Most már tudom, miért rajongok annyira a régi kínai háborús könyvekért és filozófusok írásaiért!

Jó pár franciaablak keretezi a nappalit, tökéletes kilátást nyújtanak a kertre.

Pont úgy, mint a látomásomban.

Talán ez is csak egy látomás. Talán csak képzelődöm, és az apám mégsem él.

Ettől kesernyés íz tör fel a torkom mélyéből. Megszorítom a kezét, hogy tudjam, nem csak az agyam szórakozik velem.

Nem. Apa itt van.

Visszajött értem.

– Hát itt vagy!

Jobbra kapom a fejem. Egy középkorú férfi igyekszik lefelé a lépcsőn, arcán illedelmes mosoly.

Egy háromrészes, csíkos öltönyt visel, a korához képest fittnek tűnik. Sápadtkék tekintete egy fehér tigrisére emlékeztet, és bár nem tűnik öregnek, a hajában itt-ott ősz tincsek tűnnek fel.

Egy pillanat.

Ismerős valahonnan.

Közelebbről is szemügyre veszem a férfit, aztán elkerekedik a szemem.

– Maga…

– Mondtam, hogy téged fel fog ismerni – csapódik belé hátulról Knox, majd átöleli a vállát, és pajkosan vigyorog. – Kérem a százasomat, Agnus.

– Felismersz? – kérdezi a férfi, Agnus, ügyet sem vetve Knoxra.

Lassan bólintok.

– Mindig ott volt a kávézóban.

– Bingó! – nyújtja diadalittasan a tenyerét Knox Agnus felé. – A százasom. Hajrá!

– Csak hogy tudd, én sosem álltam a fogadást – nyúl a zsebébe Agnus, hogy elővegye a pénztárcáját.

Knox elkapja a bankjegyeket, majd boldogan megszámolja a pénzt.

– Elmondaná végre valaki, hogy mi folyik itt? – cikázik
a tekintetem hármuk között.

– Ő itt Agnus – világosít fel az apám. – Ő a jobbkezem, a tanácsadóm, a legjobb barátom. Ő intézte a cég ügyeit, és ő foglalkozott a birtokkal, amíg vissza nem tértem.

– Nem emlékszel rám, Elsa, de kis korodban én voltam
a kedvenc nagybácsid.

– Reg bácsi volt a kedvencem – rebegem kísérteties hangon.

Agnus arca elkomorodik. Knox minden porcikája megfeszül, majdnem eltépi a bankjegyeket, annyira felzaklatta, amit hallott.

Az apám arca viszont kifürkészhetetlen.

– Reginald már nincs köztünk, hercegnőm.

– Az ikertestvérem volt – próbálkozik a helyzetnek megfelelően fanyar mosollyal Agnus. – Sosem tudtál megkülönböztetni minket.

– Hogy halt meg?

– A nagy birminghami tűzesetben – vágja zsebre a pénzt Knox. – Megsült, mint egy disznó.

– Knox! – szidja meg az apám. – Menj a szobádba!

– Nem – vágja le magát a kanapéra Knox, majd keresztbe teszi a lábát, karját a háttámlára nyújtja. – Hé, T.! Jössz egy ötvenessel! Elsa nem is olyan nyafka, mint gondoltad!

Egy apró lány sétál be a nappaliba, fülében fülhallgató. Imádni valóan törékeny. Éjfekete haja a vállára omlik, szeme hatalmas, szintén fekete – vagy talán sötétbarna? Szája rózsabimbóra emlékeztet, az orra pedig pont olyan pöttöm, mint az egész arca.

A bájos, Hófehérkéhez hasonlatos megjelenése ellenére szinte üvölt róla, hogy egyáltalán nincs kibékülve a külsejével. Először is, sötétlila rúzst és fekete szemhéjfestéket visel, amitől az őziketekintete inkább egy boszorkányéra emlékeztet. A fülében pedig koponya alakú fülbevaló fityeg.

Még a harisnyája is koponyás. Ezenkívül egy farmersortot, egy fekete bőrdzsekit és a csupasz hasa fölött egy rövid felsőt visel.

Rajta piros felirat.

A király néha egy nő.

Érdekes. Ebben a lányban biztos több van, mint amit a külseje sugall.

Kiveszi a fülhallgatót. Az üres, sivár szempár feszülten méreget. Mintha azt fontolgatná, hogyan tudná felhasítani a fejem, hogy belenézhessen.

– Elsa, ő itt Teal – szorítja meg apám a kezemet, amivel kiránt a farkasszemnézésből. – Teal, ő itt Elsa.

– Az elkényeztetett hercegnő – játszik a fülhallgatójával Teal. – Ki ne tudná, ki ő?

– Adós, fizess! – csettint egyet Knox. – Tartozol.

– Még nem. Csak ha én is meggyőződtem róla.

– Knox, Teal – kezdi apám lassan, de tekintélyt parancsoló hangon. – Elvárom, hogy jól kijöjjetek Elsával. Megértettétek?

– Mi máris jól kijövünk – kacsint rám Knox. – Még matekban is levertem.

– Nem ígérek semmit, apa – lendíti hátra a haját Teal, majd sarkon fordul, és kimegy.

Az első esőcseppek már az ablakot verdesik, de úgy tűnik, nem érdekli. Talán ő is szereti az esőt és a tisztító hatását.

– Adj időt Tealnek – mosolyog rám az apám. – Nem viseli jól a változást, sem az idegeneket, de majd hozzászokik.

– Ő is… – De nem fejezem be a kérdést.

– Fogadott hugica – csettint újra Knox. – Bingó!

– Hány fogadott testvérem van még?

– Csak kettő – veszi át a szót Agnus. – Isten hozott, Elsa.

Jól van.

Ez a ház más, mint amire emlékeztem. Sok minden megváltozott, ideértve a két fogadott testvért, egy bácsikát, akire nem emlékszem, és a személyzetet.

Beletelik egy kis időbe, mire belerázódom az új helyzetbe, de már önmagában az is fejlődés, hogy itt vagyok.

Végre visszatértem oda, ahol az egész elkezdődött – és ahol véget ért. Ez a hely választ adhat minden kérdésemre, és megmutathatja a helyes utat is.

Veszek egy mély levegőt. Jázmin- és fűszerillat ostromolja az orromat.

Nem számít, mennyit változott, akkor is egy otthon.

Az én otthonom.

És talán, de csak talán, ez az a hely, ahol lennem kell.

ÖTÖDIK FEJEZET

Aiden

– Itt vagyok. És mellesleg, nem akarok itt lenni.

Levi lehuppan az egyik étkezőszékre, és Margónak hála, a kedvenc steakje várja.

Margo egy utolsó, aggodalmas pillantást vet ránk. Levi, aki állítólag egy úriember, megnyugtatás gyanánt biccent egyet, mintha csak arról biztosítaná, hogy nem fogjuk felfalni egymást vacsorára.

Az elcseszett Kingek már csak ilyenek.

Régi, szép idők…

Nem is emlékszem, mikor ültünk le utoljára így, hármasban enni. Amióta Levi Astriddal jár és elköltözött, alig látjuk, és ha igen, akkor sem egyedül jön.

Jonathannel mindketten tisztában vagyunk azzal, hogy Astrid erőlteti a családi kapcsolattartást. Ez az egyetlen oka annak, hogy az apám elfogadta őt annak ellenére, hogy Clifford a vezetékneve.

Rendkívüli hír a Cliffordokról: Jonathan nem szereti őket.

Ugyanis Astrid anyja a felelős James bácsi haláláért – egy balesetben haltak meg mindketten. Jonathan pedig önmagához híven Astridra és az apjára, aki lord, még mindig úgy haragszik, mintha aznap éjjel ők ketten tolták volna le James bácsi torkán a drogokat.

Hát, ennyit dióhéjban Jonathanről. Egy bosszúszomjas, kegyetlen alak.

Ő ül az asztalfőnél, Levi és én a két oldalán foglaltunk helyet. A fölöttünk lógó csillár fehér fénye úgy ragyogja be az ételt, mintha valami főzőműsorban lennénk.

A steakem fölé emelem a késemet, de nem vágom fel, nem is eszem.

Még mindig Elsa jár a fejemben, a kép, ahogy tegnap elment. Az arca dermedtsége még mindig kísért, összeszorul tőle a szívem.

Hogy a picsába engedhettem el így? Még a kibaszott telefonját se vitte magával! Nem mintha válaszolna az üzeneteimre, vagy felvenné, ha hívnám.

Még csak egy nap telt el, de olyan, mintha egy örökkévalóság választana el tőle – pedig én nem hiszek az ilyen örökkévalóság-szarságban.

Itt ülök, és azon tűnődöm, vajon mikor vált Elsa az életem elválaszthatatlan részévé, hogy mikor lett belőle a levegő, ami életben tart.

Talán akkor, amikor kinyilvánítottam, hogy az enyém? Vagy amikor először megérintettem? Vagy amikor két éve újra találkoztunk? Esetleg minden ott kezdődött, abban az átkozott pincében?

– Azért vagytok ma itt, mert van egy ellenségünk.

– Pontosabban, neked van egy ellenséged – fortyan fel Levi, és betol egy jókora falatot a szájába, amit önfeledten rágni kezd.

– A King családnak van egy ellensége, te kis szarzsák.

Levi a szemét forgatja, de nem mond semmit. Én már beszámoltam neki Ethan Steel csodával határos visszatéréséről. Akár tetszik neki, akár nem, ő is egy King, és Jonathan becses örököse. Már születése előtt benne volt a játszmáiban.

Ahogy én is.

És Elsa is.

– Ethant ismerve, szét akarja zilálni a sorainkat még a támadás előtt – vágja fel könnyedén Jonathan a saját steakjét, mintha nem egy háborúról vagy támadásról beszélne épp.

– Csak ismerted Ethant. Múlt időben – jegyzem meg.

– A támadási módszerén nem változtat – hagyja félbe az evést Jonathan. – Ráadásul a forrásaim szerint kilenc éven át kómában volt. Csak a múltra emlékszik.

– A forrásaid nem szólhattak volna még a meglepetéslátogatása előtt? – gúnyolódik Levi.

Jonathan rosszallón sandít felé.

– Csak tényeket közlök, bácsikám. Aki csak önmagát ismeri, de az ellenséget nem, minden győztes csatával veszít, emlékszel? – ismétli Levi a régi stratégiát, amit Jonathan igyekezett lenyomni a torkunkon.

Levi meg sem próbál úgy tenni, mintha érdekelné ez az egész. Már felépítette a saját életét mint profi focista. Van egy barátnője, és ígéretes jövő elé néz. Számára ez az egész nem más, mint időpocsékolás, és erre folyamatosan emlékezteti is Jonathant.

– Én ismerem az ellenségemet – vigyorodik el Jonathan, és folytatja a steak pusztítását. – Jobban, mint saját magamat.

– Mi a terv? – vágok közbe, hogy haladjunk végre.

– Ez a beszéd! – mutat felém a villájával Jonathan. – Először is, véget vetsz annak az idióta kalandodnak Steel lányával, és elköteleződsz Silver mellett. Az apjával régi jó barátok vagyunk. Nem hagyom, hogy belerondíts ebbe.

Hát persze. Nem.

Queensszel nem az apám elvárása miatt kavartunk. Egészen más okok húzódtak a háttérben, de hamarosan azok is megszűnnek.

– Régi jó barátok vagytok Sebastian Queensszel, tehát az üzleti érdekeitek azonosak – fordítja le Levi a hallottakat anélkül, hogy felnézne a tányérjából. – A miniszteri hatalmának köszönheted, hogy a hajóid észrevétlenek maradhatnak. Ja, és megígérted neki, hogy cserébe finanszírozod a miniszterelnöki választási kampányát. Milyen baráti gesztus ez tőled, bácsikám!

Igyekszem elrejteni a vigyorgásomat.

– Érthető voltam? – néz rám Jonathan, mintha nem is hallotta volna, amit Levi mondott.

Szórakozottan bólintok. Nem kell tudnia a terveimről, amíg meg nem teszem a következő lépést. Végül is nem ő az egyetlen, aki odavan a meglepetés erejéért.

És nem ő az egyetlen, aki szereti a pusztítást.

– Tökéletes – mutogat a villájával köztem és Levi között. – Meghívtak minket a Rhodes család adománygyűjtő rendezvényére. Most pénteken lesz. Mindketten eljöttök.

– Én passzolok – színlel ásítást Levi.

– Engem sem érdekel – bököm ki szinte egy időben vele.

Jonathan jól tudja, hogy nem rángathat el minket a barátai partijaira, vagy adománygyűjtő szarságaira. Évente egy rendezvényre megyünk el, és azon már túl vagyunk.

– Ide figyeljetek! – csapja le a villáját és a kését is az asztalra. – Ez nem egy akármilyen adománygyűjtés. A Rhodes egy arisztokrata család. Nemrég tértek vissza az üzletbe, és hosszú távú partnert keresnek, ami a King Vállalat lesz. Hónapok óta tervezem ezt a projektet, és nem fogok elszalasztani egy ilyen kivételes lehetőséget.

– És nekünk mi közünk van ehhez? – érdeklődik Levi.

– Te elhozod Clifford lányát. A nemesi címmel bíró emberek szeretik a maguk fajtáját. Megpuhulnak, ha egy Kinget egy lord lányával látnak együtt.

Jonathan szerint tehát a Cliffordok csak addig rosszak, amíg nem tudja felhasználni őket.

– És nekem? – tudakolom a hús rágása közben, bár az ízét nem igazán érzem.

– Te vagy az örökösöm. Megnyugtatja őket, ha látják, hogy a vállalat jövőbeli vezetője pont olyan szorgalmas, mint az apja.