A gettónak, amely eszközt adott kezembe.

Drexside, Déli Oldal… örökké.

Bemutatkozás

A nagymamám soha nem nevezte volna magát feministának. 1924-ben született, miután a fehér nők elnyerték a szavazati jogot, de Jim Crow Amerikájában nevelkedett, így nem tekintette szövetségeseinek vagy nővéreinek a fehér nőket. Határozottan hitt bizonyos nemi szerepekben, és nem volt türelme vitába bonyolódni azzal kapcsolatban, hogy kell-e dolgozni a nőknek, amikor a téma felmerült a II. világháború után. A nagymamám mindig dolgozott, ahogy az elődei is, és amikor a nagypapám azt szerette volna, hogy háztartásbeli feleség legyen, hagyta, hogy a papa legyen a fő kenyérkereső a családban, mert hát, számára ez tűnt a világ leglogikusabb dolgának. Mert fáradt volt, és otthon nevelni a gyerekeket semmiben sem különbözött attól, mint amikor a házon kívül vállalt munkát. Az ő meglátása szerint minden nőnek dolgoznia kellett. Csupán az volt a kérdés, hogy mennyit és hol. Ráadásul, mint a legtöbb nőnek abban az időszakban, neki is megvoltak a maga kreatív és néha nem éppen törvényes módszerei, amikkel otthonról is tudott pénzt keresni, és ezeket ki is használta, amikor arra szükség volt.

Oktatást követelt a négy lányának, akik hat unokával ajándékozták meg, illetve minden unokatestvérnek, barátnak meg szomszéd gyereknek ugyanezt akarta. Majdnem mindenre az volt a válasza, hogy „Menj iskolába”. Soha egyikünk fejében sem fordult meg, hogy a tanulás félbehagyása lehetőség, mert nem csak hogy rettegtünk a haragjától, de mindig tiszteltük a bölcsességét. A középiskola kötelező volt, néhány főiskola erősen ajánlott, és a nemed egy fikarcnyit sem számított. Ahogy a munkáról, úgy az oktatásról is az volt a véleménye, hogy mindenkinek lehetőséget kell biztosítani a tanulásra, és nem nagyon érdekelte, hova jártál iskolába, vagy meddig koptattad az iskolapadot, amíg képes voltál ellátni saját magadat.

A nagymamám továbbra is – bár hiábavaló erőfeszítéseket tett arra, hogy nőiesebb legyek – az egyik legnagyobb feminista nő, akit volt szerencsém ismerni, mégsem aggatta soha magára ezt a címkét. Mert az ő korabeli feministák mondanivalójának nagy részét mélyen átszőtte a rasszizmus meg a kirekesztő sztereotípiák a hozzá hasonló nőkről, így a nagymamám inkább arra koncentrált, amit irányítani tudott, és nyíltan lenézte a legtöbb feminista szónokot. Azonban megélte a feminizmust, és a prioritásai egyeztek azokkal a nézőpontokkal, amelyek az egyéni és közösségi egészségügyi problémákra helyezték a hangsúlyt.

Megtanította, hogy a túlélésre való képesség, az önmagamról és a szeretteimről való gondoskodás sokkal fontosabb, mint azzal foglalkozni, hogy az ember megőrizze a jó hírét. A fehér nők prioritásai alapján meghatározott feminizmus fogalma arra épült, hogy a színes bőrű nők olcsó, kétkezi munkája elérhető az otthonukban. Egy fehér nő konyhájában dolgozni semmit sem segített a többi nőn. Azonban ezek az állások mindig elérhetőek voltak, mindig keveset fizettek, és mindig veszélyesek voltak. A színes bőrű nők nem találták meg a szabadságot a halvány lehetőségeket sejtető munkában, mert szinte borítékolható volt, hogy soha nem lesz lehetőségük kitörni belőle. A fehér nők által kivívott jobb feltételek nem válhattak a szabadság felé vezető úttá a fekete nők számára.

A nagymamám megtanította, hogy kritikusan álljak minden ideológiához, amely azt hirdette, valamit jobban tud, mint a többi, vagy aminek a támogatói nem hallgatták meg az én igényeimet. Arra tanított, hogy bizalmatlan legyek. A történelemből nem tanuló progresszív gondolkodók nem értik meg, hogy a rasszizmushoz hasonlóan a bizalmatlanságot is tanulják. Főleg az enyémhez hasonló családokban, ahol a szülők és nagyszülők átélték Jim Crow-t, a Cointelprót, Reagan gazdaságpolitikáját, a Reaganomicsot és a drogellenes háborút, ami korán és gyakran hirdette a gyerekeknek, hogy kerüljék a bajt. Amikor a rendőrök zaklattak, de igazából fittyet sem hánytak a szolgálunk és védünk szlogenre, amikor tettlegességig fajult egy-egy viszály a szomszédok között, nem arra volt szükség, hogy idegen kívülállók tartsanak előadást arról, mi a probléma a kultúránkkal és a közösségünkkel. Amire igazából vágytunk, az a gazdasági és az etnikai privilégiumok – amelyekből nekünk nem jutott – megjelenése volt, hogy megvédjenek bennünket. Szkeptikusnak lenni azokkal szemben, akik ígérik, hogy törődnek veled, de semmit nem tesznek azért, hogy segítsenek a marginalizált embereknek, egy olyan életkészség, amely hasznodra válhat, amikor az identitásod miatt válsz célponttá. Nincs semmiféle varázslatos védőpajzs, amely teljesen megóvhat egy középosztálybelit annak következményeitől, hogy egy olyan testben él, amelyet már a puszta létezése is kriminalizál.

Az talán ér valamennyit, ha jó lánynak tartanak. Ha olyan személy vagy, akinek fontos a beilleszkedés, és örömmel fogadja a status quót. Vannak jutalmak, bár nagyon minimálisak, azok számára, akik látszólag megtestesítik a becsület középosztálybeli modelljét, és nincs egyetlen kényelmetlen, durva vonásuk sem. Én ott soha nem találtam meg a helyem, szóval nem fogok úgy tenni, mintha tudnék beszélni ennek értékeiről, vagy ítélkezni azokon, akik nem tudnak beilleszkedni a tömegbe. Egyszerűen elfogadtam, hogy soha nem fogom, és valószínűleg soha nem is akarom majd lenyesegetni azokat a részeimet, amelyek rossz irányba állnak. Tetszik, hogy nem érek fel azoknak az embereknek az elvárásaihoz, akik nem kedvelnek. Élvezem, hogy nem fogja mindenki elfogadhatónak tartani a döntéseimet. A feminizmusom nem azokra összpontosul, akik megelégszenek a status quóval, mert végső soron ez az út soha nem vezethet a hozzám hasonló lányok egyenlőségéhez.

Gyerekkoromban azt hittem, biztos van valami módja annak, hogy elég jó, elég úrilányos legyek, hogy azzal megvédjem magam a szexizmustól, a rasszizmustól és egyéb erőszakos viselkedési formáktól. Elvégre a nagymamám annyira eltökélten igyekezett belém nevelni, hogy jelentenie kellett valamit. Később rájöttem, hogy ez abszolút nem adott semmiféle védelmet; hogy az emberek a gyengeség jelének vélték; és hogy ha a túlélésnél többet szerettem volna, képesnek kellett lennem arra, hogy felvegyem a küzdelmet. A jó lányok kecsesek és csendesek voltak, ráadásul soha nem piszkolták össze a ruhájukat, míg a rosszak kiabáltak, verekedtek és bosszút tudtak állni azokon, akik bántották őket, még akkor is, ha nem mindig bírták megállítani zaklatóikat. Jónak lenni unalmas, frusztráló és időnként egyenesen káros volt a saját egészségemre.

Elsajátítani, hogyan védhetem meg magam, és vállalni a kockázatot, hogy rossz lány legyek, egy igen hosszú folyamat volt kisebb-nagyobb buktatókkal. Azonban ahogy sok más lány, úgy én is megtanultam, hogyan álljak fel még akkor is, amikor a többi ember szerint inkább elégedetten kellene ülnöm a helyemen. Ügyesnek lenni abban, hogy rosszul viselkedtem, egyszerre volt ijesztő, vicces, kifizetődő és végül talán az egyetlen út, amit megírtak számomra. Megtanultam, hogy problémás gyereknek lenni azt jelentette, felnőttként a saját utamat járhatom, és képes vagyok mindent elintézni, mert nem arra koncentrálok, hogy mások kedvére tegyek a saját vesztemre. A nagymamám a maga korában igen bölcs volt, de nem ő tudta legjobban, hogy nekem mit kell tennem. Ő örömmel fogadta a középosztálybeli elvárásokat az úrilányos viselkedéssel kapcsolatban, mert számára ez jelentette az utat a relatív biztonsághoz. Engem azonban felkészületlenné tett, és menet közben kellett megtanulnom a közösségemtől, hogyan navigáljak a világban azon a buborékon kívül, amelybe a nagymamám próbált bezárni. Nem szégyellem, honnan jöttem; a gettó, a szemellenző megtanította, hogy a feminizmus nem csupán akadémiai elmélet. Nem arról szól, hogy megtaláljuk a megfelelő szavakat a megfelelő pillanatban. A feminizmus a munka, amit végzel; és az emberek, akikért csinálod, mindennél többet jelentenek.

A mainstream feminizmus bírálatai hajlamosabbak több figyelmet kapni, amikor kívülről érkeznek, de a valóságban a belső konfliktusok által erősödik és válik hatásosabbá a feminizmus. Az egyik legnagyobb gond a mainstream feminista írásokkal az, ahogyan a feminista problémának bélyegzett gondolatokat keretezik. Alig ejtünk szót az alapvető szükségletek kielégítéséről mint feminista problémáról. Az élelmezés bizonytalansága, a minőségi oktatás elérhetősége, a biztonságos lakókörnyezet, a létminimum és az egészségügyi ellátás mind-mind feminista problémák. Ahelyett, hogy a keretrendszer arra koncentrálna, hogyan segíthet a nőknek az alapvető szükségleteik kielégítésében, a hangsúly gyakran nem a túlélésre helyeződik, hanem az egyre növekvő privilégiumokra. Bár a mozgalomnak az összes nőt képviselnie kellene, a legtöbbször azokra összpontosít, akiknek a legtöbb kívánsága már megvalósult.

Ahogy sok, ha nem is az összes, marginalizált nőnek, aki feministaként funkcionál a közösségében (függetlenül attól, hogy használja-e ezt a terminust), úgy az én feminizmusom is abban gyökerezik, hogy pontosan tudom, a rasszom, a nemem és a társadalmi osztály, amelyből származom, mind befolyásolják, milyen oktatásra vagyok jogosult, milyen orvosi ellátást kaphatok, hogyan szerezhetek és tarthatok meg egy állást, és hogy ezek a dolgok miképp befolyásolhatják a hatalommal bírók velem kapcsolatos bánásmódját. Ha annak a fehér bőrű, nyári táboros tanárnak az emlékére gondolok, aki nem volt hajlandó elhinni, hogy a szókincsemben szerepelhet olyan szó, mint érzékeny, vagy a mikroagressziókra, amelyekkel a mindennapi életemben találkozom: tudom, azzal, hogy egy Chicago déli részéről származó fekete bőrű lány vagyok, az emberek automatikusan feltételeznek rólam bizonyos dolgokat. Ugyanez igaz mindenkire, aki kívül esik a középosztály, a fehérek, a heteroszexuálisok, a vékonyak, az izmosak stb. mesterséges „normáján”. Mindannyiunknak ahhoz a világhoz kell alkalmazkodni, ami van, nem pedig ahhoz, amilyenről talán álmodunk, és ez teszi a kiváltságosok eszméjévé az idealizált feminizmust, ami azoknak az aggodalmaival foglalkozik, akiknek a legtöbb jutott a jóból.

Ebből azonban nem következik, hogy én vagy bármely másik színes bőrű nő olyannyira erősek volnánk, hogy mentesek legyünk az érzelmektől. Igen, erős vagyok; de vannak hibáim is. Egyáltalán nem vagyok szuperember. Sem erős fekete nő. Senki nem érhet fel azokhoz az elvárásokhoz, amelyeket a rasszista sztereotípiák alakítottak ki, mint például, ami a fekete nőket olyan erősnek írja le, hogy nincs szükségük segítségre, védelemre, gondoskodásra vagy mások aggodalmára. Az ehhez hasonló előítéletek semmi helyet nem hagynak az igazi fekete nőknek, akiknek valódi gondjaik vannak. Sőt, tulajdonképpen a legtöbb „pozitív” állítás a színes bőrű nőkről pontosan azért veszélyes, mert kivetkőztetnek minket az emberi mivoltunkból, és semlegesítik a kárt, amit nekünk okozhatnak azok, akiknek talán jók a szándékaik, azonban a tetteik bebizonyítják, hogy igazándiból nem tisztelnek sem minket, sem azt a jogunkat, hogy magunk döntsük el, mi történik az érdekünkben.

Feminista vagyok. Többnyire. Ahogy seggfej is. A legtöbbször. Azért mondom ezeket a dolgokat, mert igazak, és a nyers őszinteségemnek köszönhetően gyakran felemlegetik a tényt, hogy nem vagyok kedves. És ez igaz is: nem igazán vagyok kedves ember. (Néha) előtör belőlem a jóindulat. De a kedvesség? Nem. Csak akkor, ha a szeretteimmel, idősekkel vagy kisgyerekekkel van dolgom. Mi a különbség? Mindig hajlandó vagyok segíteni a rászorulóknak, akár ismerem őket, akár nem. De a kedvesség többről szól a segítségnyújtásnál; arról, hogy megállsz és odafigyelsz a másikra, kapcsolódsz hozzá valamilyen formában; hogy óvatosan válogatod meg a szavaidat, amikor hozzá beszélsz. Én a kedvességet azoknak tartogatom, akik kedvesek velem, vagy azoknak, akikről tudom, hogy a körülményeik miatt szükségük van rá.

Vannak a feministakörökben kedves emberek, diplomatikusak, akik a megnyugtató viselkedésükkel és barátságos személyiségükkel képesek panaszkodás nélkül elviselni más emberek hülyeségeit. Nekik megvan a maguk útja, és azt hiszem, a legtöbbször elég jól kezelik a különböző helyzeteket. Azonban az én utam más. Én az a feminista vagyok, akit akkor hívnak, amikor a kedvesség nem elég; amikor nem használ, ha barátságosan újra meg újra elismételnek valamit. Én az a feminista vagyok, aki besétál egy megbeszélésre, és azt mondja: „Hé, elbasztátok, megmagyarázom, hogyan”, és a kedves feministák eljátsszák, hogy meglepik őket a durva szavaim. Ők gyógyítják be a sértett érzések után maradt hegeket, megmondják, hogy pontosan értik, miért zaklatták fel a többséget a szavaim, aztán amikor az elkerülhetetlen „Megbántott minket, de igaza van… hogyan hozzuk helyre a tévedésünket, hogy legközelebb ne sértsünk meg egy kollégát, közösséget vagy a céget?” kérdés felmerül, ugyanazok a kedves feminista hangok megismétlik ugyanazokat a dolgokat, amelyeket korábban próbáltak sikertelenül eljuttatni a többiek tudatáig.

Csakhogy ezúttal az emberek odafigyelnek rájuk, mert a kiabálásom miatt a többség kihúzta a fejét a homokból. Miután túlteszik magukat a faragatlanságon, rádöbbennek, hogy ártottak valakinek, hogy nem voltak olyan jók, olyan reménytelik, olyan nagylelkűek, mint amilyennek egész végig hitték magukat. Ez a lényege ennek a könyvnek. Nem lesz kellemes olvasmány, de tanulási lehetőséget fog biztosítani azok számára, akik hajlandóak elvégezni a kemény munkát. Nem azzal a szándékkal készült, hogy könnyű olvasmány legyen, ahogy azt sem állítom benne, hogy a nagyobb problémák, amelyekkel a marginalizált közösségeknek meg kell küzdeniük, nem hozhatók helyre – de még egyetlen olyan gond sem, mint a rasszizmus, nőgyűlölet vagy homofóbia, nem múlt el azért, mert mindenki figyelmen kívül hagyta. Nem akarok, és nem fogok úgy tenni, mintha mindenre tudnám a választ. Azonban igenis megvan bennem a vágy arra, hogy olyan irányba tereljem a párbeszédet a szolidaritásról és a feminista mozgalomról, amely felismeri, hogy az interszekcionális megközelítés lehet a kulcsa annak, hogy javítsunk a nőcsoportok közötti kapcsolatokon, és ezáltal létrejöhessen a valódi szolidaritás valamilyen minőségben. A törlés nem egyenlőség, és főleg nem egy olyan mozgalomban, ami a legtöbb erejét abból az állításból meríti, hogy a világ lakosságának több mint felét képviseli.

Először az akadémián kívül tanultam a feminizmusról. Szinte látni lehetett az elefántcsonttornyot a verandámról; bár annak elérése volt az áhított cél, alig volt kapcsolat a Chicagói Egyetem hallgatói és dolgozói, valamint az én környékem, a Hyde Park lakói között. Csupa praktikus okból kifolyólag: egyfelől az egyetem figyelmeztette a diákjait, hogy ne kommunikáljanak a környékbeliekkel, másfelől nekünk sem volt elképzelésünk sem, hogyan élhetnénk azokkal a lehetőségekkel, amelyeket az egyetem kizárólag azoknak ajánlott, akik nem mi voltunk – ennyi erővel az elefántcsonttorony akár a Holdon is lehetett volna. Állást találni gondozóként, gondnokként, vagy egy étteremben többé-kevésbé elérhető volt, de ami a többi dolgot illette? Semmi nem volt világos. A Chicagói Egyetem feministaképzése, ami a környéken élő, alacsony jövedelmű fekete nőknek szólt, ennyi erővel simán lehetett volna egy jelenet A segítségből. Az, hogy talán nagyobb céljaink is voltak annál, hogy azokat szolgáljuk, akik beleszülettek egy magasabb szocioökonómiai rétegbe, látszólag csupán egy kósza gondolat volt a legtöbb ember számára; azoknak a keveseknek pedig, akik elköteleződtek az egyenlőség iránt, a lehetőségek a tisztességükbe kerültek. Gyakorlatilag, mintha megkapták volna Willy Wonka közismert aranyszelvényét, csakhogy az esélyek valószínűleg jobbak voltak a csokigyárban.

A Hyde Park elég sok változáson ment át; a szolgáltatások tekintetében jó irányba mozdultak el a dolgok, ahogy növekedett a népesség, azonban pénzügyi szempontból romlott a helyzet, mivel a dzsentrifikáció azt jelentette, hogy a lakásárak megemelkedtek, pont azokat az embereket taszítva ki, akiknek a legnagyobb szükségük volt a segítségre. Az ott élők számára a források elkezdtek áramlani de ebből rengeteg régi lakos kimaradt. Jelenleg az egyetem egy fokkal befogadóbb a helyiekkel szemben, de elsősorban még mindig azok számára elérhető, akik a középosztályba tartoznak, vagy gazdagok (esetleg ilyen jellegű törekvéseik vannak). Fogalmam sincs, hogy az új Hyde Park hogyan fog kapcsolatot létesíteni a helyiekkel, akik továbbra is a munkásosztály szegényei, de eddig minden jel arra mutat, hogy emelkedik a rendőri jelenlét, és látszólag abszolút nem érdekli őket, hogy megőrizzék a környéket annak, ami régen volt, vagyis egy vegyes etnikumú és eltérő jövedelmű közösségnek.

Mostanra az egyetemet végzett énemet szívesen látják, sőt, tulajdonképpen több előadást is tartottam a Chicagói Egyetemen, de kétlem, hogy a lány, aki régen voltam, egyáltalán láthatná az elefántcsonttornyot, ugyanis a dzsentrifikáció messzire taszított volna ettől a gyönyörű környéktől. Tulajdonképpen csak akkor kerültem közelebbi kapcsolatba a feminista szövegekkel, amikor beiratkoztam az Illinois-i Egyetemre, akkor értettem meg, hogy ezek feladata az útmutatás is, nem olyanok, mint az irodalmi kánon egyéb tagjai, amelyek egy olyan világról szólnak, amelyhez nekem nincs hozzáférésem. Akadt néhány kivétel, de rengeteg feminista szöveget látszólag hozzám hasonló lányokról írtak ahelyett, hogy hozzám hasonló lányok írták volna őket. Mire eljutottam arra pontra, ahol aktívan kapcsolatba kerültem a feminista kontra womanista ideológiával – az előbbi inkább csak szájkaratéban győzne, és igazából nem sokat tett az egyenlőségért, míg utóbbi már közelebb állt az elképzeléseimhez, de még mindig nem volt elég nyitott például a szexmunkások számára, hogy ki tudják fizetni a számláikat és biztosítsák megélhetésüket –, rájöttem, hogy egyik sem passzolt hozzám igazán, ahogy a céljaimat sem foglalták össze teljesen. A hozzám hasonló lányok látszólag a beszélgetések tárgyai voltak csupán, nem pedig résztvevői, mert megoldandó problémaként tekintettek ránk, nem pedig emberként, akiknek saját jogaik vannak.

Ez a könyv a teljes közösség egészségéről szól, és különös figyelmet fordít arra, hogy a legsebezhetőbb tagjait támogassa. Javarészt a marginalizáltak tapasztalataira fog fókuszálni, és azokat a problémákat igyekszik kiemelni, amelyek a legtöbb nőt érintik, azon témák helyett, amelyek csak keveseket (ez az eddigi feminista írások egyik nagy hibája volt), mert ezeknek a hatalmas gondoknak a körbejárása a kulcs ahhoz, hogy az összes nő egyenlő legyen.

Ez a könyv arról fog beszélni, hogy a szegény nők nehezen tudnak ételt tenni az asztalra; hogy a városokban az emberek az iskolák nyitva tartásáért harcolnak; és hogy a vidéki populáció a testüket érintő legalapvetőbb választásokért küzd. Ezek mind-mind feminista kérdések, így a mozgalomnak a középpontba kellene állítania őket. Szó esik majd arról, hogy még ha tárgyalják is ezeket a problémákat, miért kerül ritkán a hangsúly azokra, akikre a legnagyobb hatással vannak. Például amikor a nemi erőszak kultúrájáról beszélünk, a figyelem gyakran a kertvárosi kamaszok potenciális „randierőszakjára” esik, nem pedig a bennszülött amerikai vagy alaszkai nőkre, akik körében jóval magasabb a szexuális bűncselekmények és bántalmazások aránya. A szexiparban dolgozó cisz- és transzneműek támadásait teljesen félresöprik, mert ők nem „megfelelő” áldozatok. A feminizmus a gettóban mindenkié, mert mindenkinek szüksége van rá.

A szolidaritás még mindig
a fehér nőknek jár

Tekintve hogy a vezetéknevekről, a testszőrzetről és a vezérigazgatói szék megszerzésének legjobb módjáról szóló viták központi szerepet kaptak a modern feminizmus diskurzusaiban, nem nehéz megérteni, hogy miért kérdőjelezik meg egyesek egy nőjogi mozgalom legitimitását, amely tulajdonképpen csak egy szűk réteg – a közép- és felsőosztálybeli fehér nők – érdekeit szolgálja. Noha a marginalizált nők gondjai csak erősödtek, bizonyos problémák: az élelmezés bizonytalansága, az oktatás- és az egészségügy (a legalapvetőbb reprodukciós szükségleteken túl) csak elvétve tematizálódnak. Bőven itt az ideje, hogy árnyalt, inkluzív és interszekcionális beszélgetést indítsunk, ami az összes nő gondjaira reflektál, nem csupán a kiváltságokkal rendelkezőkére.

2013-ban, amikor a #solidarityisforwhitewomen, vagyis a szolidaritás a fehér nőké mozgalmat elindítottam – ami alatt azt értettem, hogy a mainstream feministák által hangoztatott szolidaritás tulajdonképpen nem csupán a fehér, középosztálybeli nők aggodalmaira, hanem kényelmére is fókuszál a többi nő kárára –, sok fehér feminista kijelentette, hogy a feltevésem megosztó, és belharcnak titulálták az egészet ahelyett, hogy felismerték volna: a probléma valódi, és nem fog magától megoldódni. Tiltakozásul azt mondták, hogy a feminizmus megjavításának módja nem az, ha kiteregetjük a szennyest a nyilvánosság elött. A mainstream feminizmus már a kezdetek óta bizonygatja, hogy néhány nőnek tovább kell várnia az egyenlőségre; hogy mihelyst egy csoport (általában a fehér nőké) eléri az egyenlőséget, azzal utat nyit az összes többi nőnek is. Azonban amikor ez bekövetkezik, a mainstream fehér feminizmus gyakran elfelejt kiállni a színes bőrű nőkért. Míg a fehér feminizmus teljes erőbedobással küzd valamiért, és a munkahelyeken a vezető beosztások nemi aránytalanságaira fókuszál, nincs ott akkor, amikor a fekete nőket nem veszik fel egy állásra a nevük miatt, vagy kirúgják őket a hajviseletük okán. Csendben maradnak, amikor az iskolákban diszkrimináció éri a színes bőrű lányokat. Akár az vezetett-e ide, hogy akkor is a fehér nők állnak a figyelem központjában, amikor a színes bőrűek nagyobb veszélyben vannak, akár az, hogy teljesen elhanyagolták a nem fehérekre nagyobb hatást gyakorló problémákat, az bizonyos, hogy a fehér feminizmus hajlamos elfeledkezni arról, hogy egy mozgalom, amely azt hirdeti, hogy az összes nőért harcol, kénytelen foglalkozni azokkal az akadályokkal is, amelyek nem csupán a fehéreket érintik.

A transznemű nőket gyakran kinevetik vagy mellőzik, miközben prominens feminista hangok papagájként ismételgetik a konzervatív bigott emberek szavait, a nőiséget úgy határozva meg, mintha az egy biológiai tényező volna, melyet a születés határoz meg, nem pedig egy változó és gyakran önkényes szociális konstruktum. A színes bőrű, transznemű nők, akik az erőszak legvalószínűbb áldozatai, olyan kikozmetikázott statisztikákat látnak, melyek azt mutatják, hogy minden nő ugyanolyan mértékű veszéllyel néz szembe. A mainstream fehér feministák transzneműeket közvetlenül érintő problémákra nyújtott támogatása a legjobb esetben is csak minimálisnak nevezhető, ha egyáltalán létezik. Az olyan alapvető dolgoktól kezdve, mint például a nyilvános mosdók használata, egészen a munkavédelemig, hatalmas hiány van a transzneműeket kirekesztő politika és törvények ellen kiálló feminista hangokból. Az „egy méret mindenkire jó” megközelítés a feminizmusban igencsak káros, mert pont azokat az embereket idegeníti el, akiket szolgálnia kellene anélkül, hogy akárcsak egyszer is támogatná őket. Az az elvárás, hogy a nemet az etnikai hovatartozás fölé rangsoroljuk; hogy úgy kezeljük a patriarchátust, mintha minden férfinak ugyanakkora hatalmat adna a kezébe, a legtöbb színes bőrű nőben magányosság érzetét kelti.

Amikor olyan akadályokkal kell szembenézned, melyek az etnikai és a társadalmi osztály szintjén váltakoznak, a prioritásaid is e mentén fognak kialakulni. A nőknek, akiknek épphogy tető van a fejük felett, és nincs pénzük élelmiszerre meg ruhákra, nem az a fő kérdésük, hogy elég keményen dolgoznak-e. Minden erejüket megfeszítve igyekeznek, de nem egyenlő fizetésre vagy „mindenre” vágynak; nekik az egyenlő fizetésért vívott harc azzal kezdődik, hogy ugyanolyan oktatatásban és lehetőségekhez férjenek hozzá, mint a többi ember. Arra van szükségük, hogy a feminizmus felismerje, minden, ami hatással van a nőkre, feminista probléma, legyen szó akár az élelmezés bizonytalanságáról, a tömegközlekedésről, az iskolák hozzáférhetőségéről vagy a minimálbérről. Ez azt jelenti, hogy minden feministának jelen kell lennie az összes rendezvényen, ismernie kell minden nehézség összes részletét? Nem.

Azonban azt igenis jelenti, hogy a beszélgetések témáinak, amelyekre a feministák fókuszálni akarnak, tükrözniük kell bizonyos fokú megértést azzal kapcsolatban, hogy egyes problémák milyen különböző hatással vannak a más szocioökonómiai státuszban lévő nőkre. Például a munkával kapcsolatos beszélgetéseknek számot kellene azzal vetnie, hogy sok embernek egyszerűen a túlélésért muszáj dolgoznia. Nem engedhetjük, hogy a társadalmi formákhoz való ragaszkodás elve (a marginalizált csoportok kísérlete arra, hogy belülről rászorítsák tagjaikat az uralkodó kulturális normák elfogadására) olyan ideát hozzon létre, ahol csak néhány nő érdemel tiszteletet vagy védelmet. Ezek a narratívák eltántorítanak bennünket attól, hogy rávilágítsunk a szexiparban dolgozók, a bebörtönzött nők, vagy bárki más szükségleteire, akiknek nehéz döntésekkel kellett szembenézniük életük során. Egyetlen nőnek sem kell tiszteletre méltónak lennie ahhoz, hogy értékeljék. Nem követelhetjük, hogy az emberek dolgozzanak az életben maradásért, miközben az az elvárás, hogy csak akkor kapjanak tiszteletet, ha olyan munkát végeznek, amely nem kérdőjelezi meg az idejétmúlt eszméket, mint például a nők joga a saját testük irányítása fölött. A mainstream feministák gyakran hirdetnek olyan ideákat, ahol a nőknek egy bizonyos karrierutat kell bejárniuk annak érdekében, hogy a munkájuk cisznemű fehér férfiak által előírt módon számítson valamit. Azonban mindenki számít, attól kezdve, akinek segélyre van szüksége, a gyermeket nevelő szülőn át a szexmunkásig, és megérdemli, hogy tiszteljék, akár a saját otthonában van, akár munkahelyen.

Az a feltételezés, miszerint minden nőnek ugyanazokkal a nehézségekkel kell szembenéznie, olyan helyre vitt minket, ahol a reproduktív egészség ábrázolása a cisznemű, jó erőben lévő nőkre épül, kirekesztve a transz, interszexuális vagy egyéb olyan személyeket, akik nem illenek abba a szűklátókörű elméletbe, ahol a genitáliák határozzák meg a nemet. Végül is attól még lehetsz nő, hogy nincs méhed. A munkaerőpiaci statisztikák azt mutatják, hogy minden nő hetvenhét centet keres egy férfi egy dollárjához képest, pedig a valóságban a fehér nők kapnak ennyit, míg a színes bőrűek kevesebbet. A pozitív diszkriminációval kapcsolatos panaszok (ideértve azokat is, amiket fehér nők nyújtottak be) azon alapulnak, hogy a színes bőrű emberek kapják a legtöbb juttatást, pedig valójában a fehér nők nyernek a legtöbbet a pozitív diszkriminációval. Az a szomorú valóság, hogy míg a fehér nők egy elnyomott csoport, így is több hatalom van a kezükben, mint bármely más női csoportnak – beleértve ebbe azt az erőt is, hogy képesek elnyomni mind a férfiakat, mind a színes bőrű nőket.

Az erős fekete nő mítosza elérte, hogy a fehér nők azzal nyugtathassák magukat, nem baj, ha elvárják tőlünk, hogy várjunk, amíg egyenlők leszünk velük, mert nekik nagyobb szükségük van rá. A gondolat, hogy a fekete nők elméletben szívósabbak, mint a fehérek, azt sugallja, mi arra születtünk, hogy szembenézzünk a bántalmazással és az elhanyagolással, ráadásul a mi törődés és odafigyelés utáni vágyunk nem olyan sürgető, mint az övék.

Általánosságban véve, a fehér nőket arra tanítják, hogy alapnak tekintsék a fehér bőrszínt, az etnikai hovatartozást pedig olyasminek, amivel nem kell foglalkozni. Képtelenek felfogni, hogy a rassz szerinti és egyéb kirekesztő viselkedési formák hogyan befolyásolhatnak másokat, ezt pedig gyakran bizonyítja a média is. Vizsgáld meg közelebbről Lena Dunham szerencsétlen mellényúlását, az HBO Csajok című műsorát, amiben csupa fehér bőrű, huszonéves nők és férfiak éltek a New York-i Brooklynban, és amit úgy harangoztak be, hogy minden fiatal nőnek szól, annak ellenére, hogy teljesen kizárták a színes bőrűeket. Vagy a még frissebb, hátborzongató beszélgetést Dunham és Amy Schumer között, ahol arról értekeztek, vajon Odell Beckham Jr. tévedett-e, amikor nem mutatott sem szexuális, sem másfajta érdeklődést Dunham iránt, miközben ugyanannál az asztalnál ültek a Met Gálán.

Az, hogy Beckhamet lekötötte a telefonja, számukra azt jelentette, hogy nem értékelte Dunham vonzóságát, nem pedig azt, hogy egyszerűen máshol jártak a gondolatai. Attól függetlenül, hogy a férfi soha, egyetlen rossz szót sem szólt a témában, belerángatták a saját személyes tévhitükbe, részben azért a kimondatlan feltételezésért, hogy a férfi tartozott annyival egy fehér nőnek, aki a figyelmét akarta, hogy odafigyel rá és flörtöl vele. Nos, nem várom el Dunhamtől, Schumertől vagy a hozzájuk hasonló feministáktól, hogy meghallgassák a fekete vagy más színes bőrű nőket. Ez nem egy veleszületett képesség a fehér embereknél és fehér feministáknál, akik hozzászoktak ahhoz, hogy kizárják a férfiak hangját, ráadásul különösen nehéz lehet meghallani, hogy hatalmukban áll elnyomni egy férfit. Azonban ez nem másítja meg a történelmet, ahol gonosznak állították be vagy megölték a fekete férfiakat, ha kimutatták, hogy érdekli őket egy fehér nő. Ahogy azon sem változtat, hogy milyen negatív hatással lehetnek még mindig egy fehér nő könnyei egy fekete férfi karrierjére vagy életére. Az, hogy később Dunham bocsánatot kért és kijelentette, nem akart senkinek sem ártani a megjegyzéseivel, teljesen lényegtelen. A baj már megtörtént, és a véletlen rasszista feltételezései miatt Beckham napokig szerepelt a hírekben a képzeletbeli testszégyenítés miatt.

Amikor a fehér feminizmus figyelmen kívül hagyja a történelmet, valamint nem foglalkozik azzal, hogy a fehér nők könnyei megölethetnek fekete embereket, miközben azt hirdeti, hogy minden nő egy oldalon áll, nos, ez semmit nem old meg. Nézzük például Carolyn Bryant, aki hazudott arról, hogy Emmett Till utána füttyentett 1955-ben. Annak ellenére, hogy tudta, ki ölte meg a fiút, és hogy az ártatlan volt még az enyhe tiszteletlenség vádjában is, amit a lány állított, Carolyn Bryant még ötven évig magában tartotta a hazugságot azután, hogy a fekete fiút meglincselték és megölték. Bár a családja szerint élete hátralévő részében bánta a tettét, akkor is évtizedekig ült az igazságon, és segített a gyilkosoknak, hogy szabadon elsétálhassanak. Hogyan képes a feminizmus begyógyítani ezt a fajta sebet a csoportok között anélkül, hogy megszólítaná a rasszizmust, ami okozta?

Abban nincs semmi feminista, ha ilyen sok erőforrás birtokában képes vagy érdektelen lenni. Semmi erősítő vagy megvilágosító abban, ha eldöntöd, a szándék fontosabb az eredménynél. Főleg, amikor a következményeket nem te fogod átélni, hanem egy marginalizált közösség valamely tagja.

Egyáltalán nem segítség, ha néhány fehér feminista egyoldalú testvéri kötelességtudatból dolgokat követel a színes bőrű nőknek, és ezt szolidaritásnak nevezik. A testvériség kölcsönös kapcsolat egyenlő felek között. És ahogy bárki elmondhatja, akinek van testvére, egyáltalán nem szokatlan, ha a nővérek veszekednek vagy megbántják egymás érzéseit. A családnak (akár biológiai, akár nem) támogatnia kellene téged. De ez nem jelenti azt, hogy soha senki nem mondhatja, hogy tévedtél. Vagy hogy a kritika bármely formája támadás. És igen, néha a kimondott szavak fájnak. De felnőttként, keményen dolgozó emberként sem várhatod el, hogy az érzéseid valaki más küzdelmének a középpontjában legyenek. Sőt, a szolidaritás legkézzelfoghatóbb megközelítése az, ha feltételezed, hogy néha egyszerűen nem rajtad van a sor, hogy a beszélgetés tárgya legyél.

Amikor a feminista szónoklatok olyan torzításokban gyökereznek, mint a rasszizmus, a fogyatékosokkal szembeni előítéletek, a transzfóbia, az antiszemitizmus és az iszlámellenesség, nos, ez automatikusan a marginalizált nők és a szolidaritás mindenféle koncepciója ellen dolgozik. Nem elég tudni, hogy léteznek más nők különféle tapasztalatokkal; azt is meg kell értened, hogy ezek a tapasztalatok formálták a saját feminizmusukat. Legyen szó akár egy vitáról, melynek témája, hogy „megmentsük” a nőket a hidzsábtól, vagy a reproduktív igazságossággal kapcsolatos érvekről, melyek a fogyatékos magzatokat a legrosszabb lehetőségként emlegetik, a valóság az, hogy a feminizmus képes a kirekesztésre. Ha egy felszabadítási mozgalom saját képviselői elnyomóan viselkednek egymással, akkor milyen fejlődést érhet el a mozgalom anélkül, hogy helyrehozná ezt a belső problémát?

A feminizmus nem szólhat arról, hogy szánjuk a nőket, akiknek nincs lehetőségük jó iskolákba járni, vagy nem kapják meg ugyanazokat a lehetőségeket, mint mások, sem arról, hogy tanulmányozni való projekteknek tekintik őket, és megkérik őket, viselkedjenek tisztességesebben ahhoz, hogy teljes jogú tagjai lehessenek a mozgalomnak. A tisztesség nem védte meg a színes bőrű nőket a rasszizmustól; egy nőt sem fog megmenteni a szexizmustól vagy a nyílt nőgyűlölettől. A mainstream fehér feministák mégis figyelmen kívül hagyják a saját káros viselkedésüket, és inkább egy külső ellenségre koncentrálnak. Azonban az „ellenségem ellensége a barátom” elv csupán kliséként működik; a valóságban az ellenségem ellensége jó eséllyel az én ellenségem is. Olyan csoportok közé szorulni, amelyek az identitásod különböző aspektusai miatt utálnak, azt jelenti, hogy egyikőtök sincs biztonságban.

Szóval hogyan kezeljük ezt a sokkal összetettebb valóságot anélkül, hogy megrekednénk? Nos, először is, a különböző háttérrel rendelkező feministáknak beszélniük kell leendő szövetségeseikkel a céljaikról. És amikor szövetségesként viselkedünk, a feministáknak hajlandónak kell lenniük arra, hogy odafigyeljenek és tiszteljék azokat, akiknek segíteni szeretnének. A szolidaritás kiépítésénél nincs helye a megmentő mítoszoknak. A szolidaritás nem való mindenkinek – realisztikus szempontból nem foglalhat mindenkit magába –, szóval talán az a válasz, hogy közös célokat állítsunk fel, és partnerként tudjunk együtt dolgozni. Egyenlő félként lehetőségünk van tárgyalásokat folytatni, kompromisszumokat kötni, sőt néha őszinte barátságokat is kialakítani. Időbe és erőfeszítésbe telik kialakítani ezeket a kapcsolatokat, ráadásul arra is hajlandóságot kell mutatni, hogy elfogadd, vannak olyan helyek, amelyek nem neked valók.

Bár a #solidarityisforwhitewomen hashtag egy sajátságos probléma miatt emelkedett ki az online feminista közösségben, említést tesz a jóval nagyobb akadályról, hogy mit jelent szolidaritást vállalni egy olyan mozgalommal, aminek minden nőt érintenie kellene, amikor fennáll a valószínűsége annak, hogy néhány nő elnyom másokat. Ez a valóságban retorikai kérdés, ugyanis a fehér nők elnyomhatják a színes bőrűeket, a heteroszexuálisok a leszbikusokat, a ciszneműek a transzokat, és így tovább. Ezek az identitások nem kizárólagosak; gyakran igenis fedik egymást. Ahogy a nők segítségnyújtásának vagy egymás bántásának módja is keveredhet a feminizmus álcája alatt.

Tendencia mutatkozik arra, hogy „igazi” feministának bélyegezzünk valakit a politikai hovatartozása, a háttere, a viselkedése, vagy éppen a média által kreált kép alapján. Az ilyen vita átkozta el Beyoncét és Nicki Minajt az öltözködésük miatt, emiatt mondjuk egy műsorra, hogy nem elég feminista, miközben Katy Perryt ünnepeljük, mert nagy tömegeknek ad erőt – a fetisizáláson, a kultúra kisajátításán és a színes bőrűeken keresztül. Az igazi feminizmust (ha ilyet meg lehet határozni) nem fogjuk megtalálni, ha lemásoljuk a rasszista, transzfób, homofób vagy kirekesztő normákat. Azonban mindannyian emberek vagyunk, mindenkinek megvannak a maga hibái, és talán, ami a legfontosabb, senki nem immunis a környezetre, amely körbevesz bennünket. Részei vagyunk a társadalomnak, amit meg akarunk változtatni, és nem oldozhatjuk fel magunkat a benne betöltött szerepünk alól.

A felszabadító retorika nem könnyítheti meg az utat egyetlen nőcsoport előmeneteléhez sem mások kárára. A fehérek privilégiuma nem ismeri a nemet. És bár a kiváltságuk nem ígér tökéletes életet bármiféle kemény munka vagy viszály nélkül, igenis megkönnyít néhány dolgot abban a társadalomban, ahol a rassznak mindig fontos szerepe volt. A harag most hashtagekben, blogposztokban és gyűléseken bugyog fel a színes bőrű nőkben, akik azt mondják a fehér nőknek, hogy „Nem azért vagyok itt, hogy feltakarítsam a mocskodat, cipeljem a fegyvereidet, fogjam a kezedet, vagy szurkoljak neked, miközben csendben szenvedek. Nem azért vagyok itt, hogy felneveljem a gyerekeidet, enyhítsem a bűntudatodat, felépítsem a platformjaidat, vagy megvívjam a csatáidat. A közösségemért vagyok itt, mert rajtunk kívül senki más nem fog kiállni értünk.”

És ha erre a fehér nők válasza az, ami mindig is volt, vagyis még több nyávogás, hogy nem könnyítjük meg számukra az aktivizmust? Nem érdekel bennünket. Nem fog érdekelni bennünket. Nem engedhetjük meg, mert miközben Patricia Arquette-et megdicsérték 2015-ben az Oscar-gálán tartott beszédéért a béregyenlőséggel kapcsolatban, amiben kérte, hogy „minden meleg és színes bőrű, akikért mindannyian harcoltunk, most küzdjön meg értünk”, megszámlálhatatlanul sok színes bőrű nő még mindig azért harcol, hogy egyáltalán kapjon fizetést. Ez a szolidaritást követelő kijelentés nem csak teljesen vak volt, még elmondhatjuk, hogy egyoldalú elvárást fogalmazott meg.

Nem elfojtó, zsarnokoskodó vagy mérgező visszautasítani, hogy mások kényelmét fontosabbnak tartsuk a saját vagy a gyerekeink életénél. Nem azért vagyunk itt, hogy mindenki anyucija legyünk, vagy bármi más, amit A segítség című filmhez hasonló stílszerű archetípusú produkciók megerősítenek. Nem mellékszereplők vagyunk a feminizmusban, és nem engedhetjük meg magunknak, hogy megvárjuk, amíg az egyenlőség végül lecsordogál hozzánk. Nem hihetjük, hogy ha segítünk elérni a fehér nőknek, hogy egyenértékűek legyenek a fehér férfiakkal, akkor az azt jelenti, hogy egy napon a fehér, mainstream feministák eszményképe a mi szükségleteinket is tükrözni fogja. Százegynéhány évnyi történelem és a mindennapi élet rendszeresen megtanítja a háttérbe taszított nőknek, hogy megkönnyíteni a fehér nők vezérigazgatóvá válását nem ugyanaz, mint megkönnyíteni az életet minden nő számára.

Azok a kulturális normák, melyek az egyén előrehaladását helyezik középpontba a közösség kárára, lehetetlenné teszik a feminizmus modellként való elfogadását. Sok háttérbe szorított nő számára a közösségünk férfi tagjai partnereink a rasszizmus elleni küzdelmünkben, még akkor is, ha néhányuk a probléma forrása a szexizmus és a nőgyűlölet miatt. Nem tehetjük meg, és nem is fogjuk elhagyni a fiainkat, bátyáinkat, öcsikéinket, apáinkat, férjeinket vagy barátainkat, hiszen számunkra ők nem az ellenséget jelképezik. Vannak gondjaink a patriarchátussal, ahogy nekik is, mivel annak legerősebb arcai sem színes bőrű férfiak.

Lehet, hogy a férjem nem mindig érti, hogy a nőgyűlöletnek milyen hatása van rám, azt azonban abszolút fel tudja fogni, hogy mit jelent, amikor egy főnök vagy kolléga rasszizmusa akadályt jelent. Egy asztalnál ülünk, még akkor is, ha nem ugyanazokkal a csatákkal kell szembenéznünk az élet minden területén. A színes bőrű közösségek nőtagjainak muszáj egyensúlyt találnia aközött, hogy megvívjanak a külső problematikus hangokkal, és ezzel egy időben edukálják azokat a belső szereplőket a közösségükben, akik rossz képviselőik a csoportnak, ezzel párhuzamosan pedig elvárjuk, hogy a feminizmus elvégezze ugyanezt a munkát önmagával kapcsolatban.

Az interszekcionalitás nem egy kényelmes hívószó, amellyel kikerülhetjük Kimberlé Williams Crenshaw professzort, aki kitalálta a meghatározást, hogy leírja, a rassz és a nem milyen hatással van a fekete nőkre az igazságszolgáltatási rendszerben. A feminizmus interszekcionális megközelítéséhez meg kell értenünk, hogy a mainstream feminizmus gyakran figyelmen kívül hagyja, hogy a fekete és más színes bőrű nők a közmondásos kanárik a gyűlölet szénbányájában.

Nem mindig könnyű szembenézni egy problémával, amikor felmerül, de a figyelmen kívül hagyása veszélyes. Vegyük például Hugo Schwyzert, a férfit, akinek a rámenős, bántalmazó viselkedése felszította a beszélgetést arról, hogy mit jelent a feminizmusban a szolidaritás. Amikor Schwyzer bevallotta a Twitteren, hogy éveken keresztül bántalmazta a diákjait, a párjait, és támadta a színes bőrű nőket, azon feminista felületek válasza, akik korábban publikálták őt, az volt, hogy elhatárolódtak tőle. Sok fehér, mainstream feminista állította, fogalma sem volt, mit csinált a férfi; az egyik ok, amiért ez az érv nem állta meg a helyét az volt, hogy többévnyi blogposzt, e-mail és cikk gyűlt fel Schwyzertől, amelyekben örömmel részletezte a múltját. Ez egy jóvátételi narratíva volt, amihez nem kellett tényleges változásokat eszközölni, ahogy felelősséget sem kellett vállalnia a korábbi viselkedéséért. Nem csak a császár volt meztelen, hanem mindenki más is a birodalmában. Ami először velünk történik, előbb-utóbb meg fog ismétlődni a fehér nőkkel is, szóval a Schwyzerhez hasonló bántalmazók felhatalmazása csupán egy irányba vezethet, mégis az ellenőrizetlen rasszizmus gyakran teszi a nőket, akiknek szövetségeseknek kellene lenniük, bűnrészessé a bántalmazásban, amíg ők is célponttá nem válnak.

Tekerjünk egy kicsit előre a Gamergate-vitára, amely a nőgyűlölet, rasszizmus és zaklatás lazán összekapcsolódó esete. Zoë Quinn volt az első célpont, de a férfiak, akik rátámadtak, akik felszították a haragot és az utálatot, először a fekete nőkön gyakoroltak. Mivel a fekete nőknek látszólag nincs saját énjük, amit meg kell védeniük, kizárólag mi álltunk egymás mellett, miközben a mainstream, fehér feminizmus elfordította a fejét a másik irányba. Mire a fenyegetések középpontjába kerültek az olyan nagy nevű feministák, mint Sady Doyle, Jessica Valenti és Amanda Marcotte, már nem azt a kérdést kellett volna feltenni: „Hogyan történhetett ez?”, hanem azt, hogy „Miért nem tettünk többet, hogy hamarabb megállítsuk?”.

Sok fehér feminista megdöbbent 2016-ban, amikor Trumpot megválasztották, és nyilvánvalóvá vált, hogy a nőkkel, rasszokkal, osztályokkal, nemi kérdésekkel és oktatással kapcsolatos utálatos hozzáállása ellenére a fehér női szavazók többsége (körülbelül 53 százaléka) szavazott a férfira, aki megígérte, hogy rosszul fog bánni velük. A férfira, aki azzal viccelt, hogy megmarkolja a nemi szervüket, mert biztos volt benne, hogy a hírneve miatt elfogadják majd a minősíthetetlen viselkedését. Trump nem ragyogó, fényes jövőt és egyenlőséget ajánlott. Sőt, tulajdonképpen a legtöbb kampányígérete arra a gondolatkörre összpontosult, hogy az igazi probléma a bevándorlás. Olyan jövőt ígért, ahol alacsonyabb a versenyszínvonal, ahol a fehér nők, akik félelemben élnek a mitikus fekete vagy muszlim férfiaktól, úgy érezhetik, a rettegésük jogos volt, rasszizmusuk helytálló. Ahelyett, hogy az alapvető egyenlőség ígéretével nyerte volna meg a nőket, a félelemre alapozott, és sok fehér feminista meglepve tapasztalta, hogy a szolidaritás, amit ők soha nem ajánlottak fel, számukra sem elérhető.

Egyszerre volt szomorú és röhejes az a döbbenetes 53 százalék, a Trumpra szavazó fehér nők aránya. Mint kiderült, még a fehér nők között is csak néhányaknak jutott ki a szolidaritásból. A színes bőrű nők, főleg a feketék számára ez nem volt meglepő. Ez ugyanaz a rasszizmus volt, amit mi mindig álcázott feminizmusnak láttunk, csakhogy most valós időben játszódott le. A feminizmus, ami képes volt figyelmen kívül hagyni, hogy a rendőrök színes bőrű nőket ölnek, ami nem foglalkozott a folyamatos jogfosztással és bántalmazással néhány nő helyi és nemzeti politikájában, akik a rasszra és a vallásra alapoztak, nem az összes nő egyenlőségéről és egyenjogúságáról szólt, hanem arról, hogy a fehér nők mások kárára nyerészkednek. Volt egy olyan érzésem, hogy amikor az elnyomás célpontjai nem fehérek voltak, nem volt gond a „gazdasági csőd” alapján szavazni a más nőkkel való szolidaritás helyett. Csakhogy, mint kiderült, a következő rendelkezések eddig csupán növelték ezt a csődöt, hátrányos helyzetbe szorítva mindenkit, aki nem gazdag fehér férfi.

Amikor először találkoztam az író Gail Simone-nal, gluténmentes, triplacsokis cupcake-et készítettem neki ajándékba. Miközben aznap beszélgettünk, megkérdezte, hogy nem érdekelne-e a képregényírás. A képregényipar egy fehér férfiak által dominált terület, és Gail kezelhette volna úgy is ezt az állást, amit saját magának harcolt ki, mint egy becses kincset, amit meg kell védeni a többi nőtől. Ehelyett, amikor igent mondtam, minden tőle telhetőt megtett, gyakorlatilag erején felül teljesített, hogy segítsen érvényesülni az iparágban. Azóta megtanultam, hogy gyakran csinál ilyesmit. Tudja, hogy privilegizált hatalom van a kezében, és arra használja, hogy segítsen másoknak, amikor csak tud. Néha a jó szövetséges abban nyilvánul meg, hogy ajtót nyit valaki másnak, ahelyett hogy ragaszkodna hozzá, az ő hangja az egyetlen, ami számít.

Gail nagyszerű író és szerkesztő. Szembement azzal a nőgyűlölő vonallal, ahol nőket ölnek a képregényekben azért, hogy előrébb tudják vinni a férfi hősök történetét. Fodrászként kezdett, és valószínűleg mindennap ellentmond valaki tisztességről alkotott definíciójának. Azonban keményen dolgozik, és lépésről lépésre, könyvről könyvre változtatja meg azt, ahogyan az ipar funkcionál a nők tekintetében. Néha a szolidaritás ennyire egyszerű. Állj fel, nyúlj hátra, aztán menj tovább előre.

Fegyveres erőszak

A nagyapám megmentette az életemet hatéves koromban. A hajamnál fogva rángatott ki egy lövöldözés közepéről, ami két vadidegen között robbant ki, miközben éppen a fodrászatból sétáltam ki. Emlékszem, egy kicsit levágták a frufrumat, és ez sokkal jobban érdekelt (nagyon szerettem volna rövid frufrut, de már nem tudom, miért), mint az, hogy csak néhány centin múlt, hogy a hajam egyáltalán ne számítson. Nem félek a fegyverektől. Igazából szeretem őket. Vagy, ami pontosabb megfogalmazás, szeretek lőni velük. Rendszeresen járok a lőtérre gyakorolni, de az utcán soha nem akarnék elsütni egyetlen fegyvert sem; alkalmanként szoktam online beszélni a hadseregben töltött időről – amikor sokféle fegyverhez volt hozzáférésem a puskától kezdve a gránátig. Időnként még a nagyapámat és a fegyvereit is szoktam emlegetni. Számomra a fegyverek eszközt jelentenek, az azokat forgató emberek a döntő tényezők abban, hogy biztonságosan használják-e őket, vagy sem. Ez nem azt jelenti, hogy szerintem pisztollyal kellene menned a villásreggelire, a boltba vagy a moziba.

De mi köze a feminizmusnak a fegyverekhez? Végül is a fegyvertartás nem feminista probléma, igaz? Kivéve, hogy de. Csak lehet, hogy a te életedben nem jelent feminista problémát. Legalábbis most nem. De sok nő, főleg azok, akik alacsony jövedelmű közösségekhez tartoznak, mindennap kénytelenek szembenézni a fegyveres erőszakkal. Amikor egy pisztoly szerepet játszik a családon belüli erőszakban, ötször nagyobb a valószínűsége, hogy egy nőt meg fognak ölni. A nők azért halnak meg fegyverek által, mert azok elérhetőek, mert a párjuk erőszakos, mert egy fegyveres baleset nagyobb valószínűséggel végzetes, és még több tucatnyi unalmas okot fel tudnék sorolni, amit a fegyverek elérhetősége tovább súlyosbít. Bár hajlamosak vagyunk arra helyezni a hangsúlyt, milyen hatása van a fiatal férfiakra annak, ha ki vannak téve a fegyveres erőszaknak, a nők is hasonló arányban érintettek ebben a témában. A lányok majdnem ugyanolyan arányban hagyják ott az iskolát, mint a fiúk, csupán azért, hogy ne kelljen olyan helyre menniük, ahol a lövöldözések mindennaposak – és mindezt a túlélés érdekében teszik. Anyák temetik el a gyerekeiket a fegyveres erőszak miatt. Családok változnak meg visszavonhatatlanul a pisztolyok miatt. A mainstream feminizmus kénytelen foglalkozni a fegyveres erőszakkal, ami néhány nő életében mindennapos jelenség. Nem lehet másodlagos problémaként kezelni, amikor bizonyos környékeken a golyózápor olyan gyakori, mint az eső. Ahhoz, hogy adekvát módon tudjunk beszélni azoknak a lányoknak és nőknek a szükségleteiről, akik a nyilvános egészségügyi krízisnek is beillő fegyveres erőszak következményeivel találkoznak nap mint nap, a mainstream feminizmusnak figyelnie, támogatnia kell őket, valamint erőforrásokat biztosítani számukra. Egy tizenkét éves lányt lőttek le a saját verandájukon néhány saroknyira a házamtól, miközben ezt a fejezetet írtam. A fegyver, ami megsebezte, nem az utcára való. Ő az egyik abból a több száz lányból, akire hatással lesz a fegyveres erőszak ebben az évben, egy a majdnem kétszázezer gyerek közül, aki fegyveres erőszak érintettje volt az 1999-es columbine-i ámokfutás óta. Lehet, hogy azt hiszed, a fegyveres erőszak egy másodlagos probléma, amihez neked semmi közöd, de ha megállsz, ha körbenézel, ha kilesel a privilégium által kreált buborékból, ahol nem kell napi szinten aggódnod a fegyveres erőszak miatt, észre fogod venni, hogy ez egy nyilvános járvány, amivel nem foglalkozunk. Minden állam, minden város és minden társadalmi osztály érintett a fegyveres erőszak témakörében.

Csábító olyan problémaként kezelni a fegyveres erőszakot, ami csak a gengszterek által uralt területeken van jelen; az olyan helyeken, ahol az embereknek látszólag nincs jövőjük, és feltehetőleg senki nem ártatlan, így mindenki megérdemli, bármi is történjék vele. A média gyakran beszél a fegyveres erőszakról úgy, mintha a fekete bőrszín és a szegénység keresztmetszete lenne, így megoldásként javasolják, hogy a lövöldözések elkerülésének érdekében ne menjünk a szegény feketék környékére – amit láttunk is a white flight szegregációs jelenség kapcsán, vagy a tényleges „napnyugta városokban”, ahol kizárólag fehér bőrű emberek élnek. Elhitették velünk, hogy a gettókban annyira silányok a feltételek, hogy semmi nem maradt ott, amit védeni vagy támogatni kellene. De miközben a fehér emberek kilométerekben mérik a biztonságukat a feketéktől, a valóság az, hogy a feketék nagyobb valószínűséggel esnek áldozatul a fegyveres erőszaknak; ráadásul bárhol megtörténhet, és meg is történik. Egyre nagyobb ütemben. Las Vegastól kezdve Parklanden át Orlandóig a tömeglövöldözések majdnem mindennapos jelenségek Amerikában. Minden alkalommal Chicagót hozzák példaként arra, hogy a fegyvertartás korlátozása nem fog működni, pedig a valóságban Chicago problémája a fegyveres erőszakkal Amerika gondja a fegyveres erőszakkal.