ISBN: 978 963 598 096 3 (epub)

Benjamin Stevenson: Everyone In My Family Has Killed Someone

Copyright © Benjamin Stevenson, 2022

Hungarian translation © Orosz Anna, 2022

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Benjamin Stevenson: Everyone In My Family Has Killed Someone

Penguin Random House, Australia, 2022

Fordította: Orosz Anna

ISBN: 978 963 598 172 4

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Designer: Tatjana Jovic

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bobály Icu

Korrektor: Kótai Kata, Kővári Bettina

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: krimi

Fogadom, hogy nyomozóim kellő alapossággal fognak eljárni a bűntettek felderítésében, mindazon észbeli képességeik által, amelyekkel tetszésem szerint felruházom őket, és nem támaszkodom, s nem is folyamodom az Isteni kinyilatkoztatás, a Női intuíció, a Hókuszpókusz, a Mesterkedés, a Véletlenszerűség vagy Vis maior eszközéhez.

Az 1930-ban alapított Detektív Klub tagjainak esküje.
A titkos társaság tagjai közé olyan krimiírók tartoztak, mint
Agatha Christie, G. K. Chesterton, Ronald Knox
és Dorothy L. Sayers.

1. A bűnözőről essék szó már a történet korai szakaszában, és a bűnöző ne legyen olyan személy, akinek gondolatait az olvasó követni tudja.

2. Minden természetfölötti vagy természeten túli erő a dolog természeténél fogva mellőzendő.

3. Egynél több titkos helyiség vagy rejtekfolyosó alkalmazása tilos.

4. Tilos ismeretlen méreg, valamint olyan eszköz alkalmazása, amelyet a könyv végén terjedelmes tudományos magyarázat keretében kénytelen ismertetni az író.

5. A szerző megjegyzése: ezt a mondatot töröltem, mivel kulturális szempontból sértő a megfogalmazás.

6. Véletlen esemény nem jöhet a detektív segítségére, s a detektív nem rendelkezhet kellően meg nem alapozott megérzéssel, mely végül is igaznak bizonyul.

7. Tilos magának a detektívnek elkövetnie a bűncselekményt.

8. A detektív nem fedezhet fel olyan nyomot, amelyet azonnal be ne mutatna, hogy az olvasó megszemlélhesse.

9. A detektív ostoba barátjának, Watsonnak tilos titokban tartania azt, ami az eszébe jut; intelligenciájának valamivel, de csak valamicskével az átlagolvasó intelligenciaszintje alatt kell maradnia.

10. Ikrek és általában alteregók ne szerepeljenek, hacsak az olvasót megfelelően elő nem készítettük jelenlétükre.

Ronald Knox: A detektívregény tízparancsolata (1929)

ELŐSZÓ

A családomban mindenki gyilkos. Van köztünk olyan, stréberebb típus, aki nem csak egy embert ölt meg.

Nem akarok drámai hatást kelteni, de ez az igazság, és amikor azzal szembesültem, hogy muszáj leírnom – bármennyire is nehezemre esett egy kézzel –, ráébredtem, hogy nem tehetek mást: el kell mondanom az igazat. Nyilvánvalónak tűnik, de a mai krimiírók néha megfeledkeznek róla. Manapság ez az egész sokkal inkább szól a trükkökről, amelyekhez egy író folyamodhat: arról, hogy mi minden rejtőzik a tarsolyukban, ahelyett, hogy nyílt lapokkal játszanának. Az őszinteség különbözteti meg az úgynevezett „aranykor” krimijeit: az Agatha Christie-történeteket, Chesterton sztorijait. Pontosan tudom, mivel arról írok, hogy hogyan kell könyvet írni. A lényeg, hogy vannak szabályok. Egy Ronald Knox nevű fickó, aki a banda tagja volt, írt egyszer pár szabályt, amit ő a „tízparancsolatának” nevezett. Ennek a könyvnek az első oldalán olvashatók, a mottónál, amit mindig mindenki átugrik, de higgyétek el nekem, érdemes visszalapozni. Nem untatlak benneteket a részletekkel, a lényeg, hogy az aranykor aranyszabálya a fair play.

Ez persze nem egy regény. Ez az egész mind velem történt meg. Végső soron azonban mégiscsak egy megoldandó gyilkossággal találtam szembe magam. Igazság szerint nem is eggyel. De túlságosan előreszaladok.

Csak azt akarom mondani, hogy sok krimit olvasok. És tisztában vagyok vele, hogy manapság egy csomó ilyen könyvnek úgynevezett „megbízhatatlan narrátora” van, ami azt jelenti, hogy az illető, aki elbeszéli a történetet, nagyrészt hazudik. Azzal is tisztában vagyok, hogy az alapján, ahogy elmesélem ezeket az eseményeket, én is ilyennek tűnhetek. Úgyhogy én az ellenkezőjére fogok törekedni. Hívjatok csak megbízható narrátornak. Minden, amit mondok, igaz, vagy legalábbis olyasmi, amit akkor, amikor elmondtam, igaznak hittem. A szavamon foghattok.

Ez mind megfelel Knox 8. és 9. parancsolatának, ugyanis ebben a könyvben egyszerre vagyok Watson és Detektív, tehát író és nyomozó, ezért kötelességem, hogy megvilágítsam a nyomokat, és feltárjam előttetek a gondolataimat. Röviden: a fair play.

Ami azt illeti, ezt rögtön bizonyítom is. Ha benneteket csak a véres részletek érdekelnek, a könyvben szereplő halálesetek ezeken az oldalakon következnek be, szerzek tudomást róluk vagy kerülnek említésre: van egy a 22. oldalon, a 54. oldalon, a 72. oldalon, aztán egyet fizet, kettőt kap a 82. oldalon, és egy mesterhármas a 89. oldalon. Aztán egy kissé elhúzódnak majd a dolgok, de a 183. oldalon folytatódnak a gyilkosságok, utána a 217. oldal (környékén), a 227.-en, a 236.-on, a 257.-en, valahol a 251. és a 258. oldal között (nehéz megállapítani), a 270.-en és a 364.-en. Esküszöm, hogy ez az igazság, már ha a tördelő nem cseszi el az oldalszámokat. Egyetlen olyan lyuk tátong a sztoriban, amin teherautóval is át lehetne hajtani. Szokásom lelőni a poént. Nincsenek szexjelenetek.

Mi van még?

Gondolom, jó, ha a nevemet is tudjátok. Ernest Cunningham vagyok. Egy kissé régimódi név, ezért általában Ernnek vagy Ernie-nek szoktak hívni. Ezzel kellett volna kezdenem, de csak annyit ígértem, hogy megbízható leszek, azt nem, hogy következetes.

Tekintettel arra, amit eddig elárultam magamról, nem is igazán tudom, hol kezdjem. Mivel azt mondtam, „mindenki”, jobb, ha elárulom, hogy a családfám azon ágánál húzom meg e kijelentés határát, amelyen én is ülök. Bár az unokahúgom, Amy az előírásokat megszegve egyszer mogyoróvajas szendvicset vitt egy céges piknikre, és a HR-esük majdnem kipurcant tőle, ettől még nem teszem rá a bingókártyára.

Figyeljetek, a mi családunkban nem nyüzsögnek a pszichopaták. Vannak köztünk jó emberek, vannak rosszak, és vannak egyszerűen csak pechesek. Hogy én melyik csoportba tartozom? Erre még nem jöttem rá. Persze itt van még egy Fekete Nyelv nevű sorozatgyilkos aprócska ügye is, aki valahogy belekeveredik ebbe az egészbe, és van itt még kétszázhatvanhétezer dollár is készpénzben, de mindent a maga idejében. Tudom, mi járhat most a fejetekben. Tényleg azt mondtam, hogy mindenki. És azt is megígértem, hogy nem fogok trükközni.

Hogy öltem-e már embert? Igen. Öltem.

Hogy kicsodát?

Vágjunk bele.

A BÁTYÁM

ELSŐ FEJEZET

A függönyön átszűrődő fénysugárból tudtam, hogy a bátyám épp behajtott a ház elé. Kilépve a bejárati ajtón először az tűnt fel, hogy nem ég a bal fényszórója. Másodszor pedig a vér.

A hold már eltűnt, a nap még nem kelt fel, de még a sötétben is pontosan tudtam, miféle sötét foltok pettyezik az összetört fényszórót, és mi kenődött az eléggé behorpadt sárvédőre.

Alapesetben nem vagyok éjjeli bagoly, de Michael fél órával korábban hívott. Az a fajta telefonhívás volt, amikor az ember álmos szemekkel az órára pillant, és tudja, hogy nem azért keresik, mert nyertek a lottón. Van pár haverom, akik úton hazafelé néha felhívnak az Uberből, hogy elmeséljék, milyen fene jól mulattak aznap este. Michael nem tartozik közéjük.

Ez valójában hazugság. Nem barátkoznék olyanokkal, akik éjfél után telefonálnak.

– Találkoznunk kell. Most.

Zihálva beszélt. Nem jelezte ki a számot, egy fülkéből hívhatott. Vagy egy bárból. A következő fél órát remegve töltöttem, pedig vastag kabát volt rajtam, és a párát törölgettem a bejáratra néző ablakomról, hogy azonnal lássam, ha ideért. Miután feladtam az őrködést, és lefeküdtem a kanapéra, a szemhéjam mögött felizzott a kocsija fényszórója.

Morgást hallottam, ahogy leparkolt, aztán a motort is leállította, de a gyújtást rajta hagyta. Kinyitottam a szemem, és egy pillanatra kiélveztem a plafon látványát, mintha tudtam volna, hogy amint felállok a kanapéról, az életem örökre megváltozik. Kimentem a ház elé. Michael a kocsiban ült, a fejét a kormányra hajtotta. Félbevágtam a magányosan árválkodó reflektorfényt, ahogy a motorháztetőhöz léptem, és megkocogtattam az ablakát. Kiszállt. Hamuszürke volt az arca.

– Szerencséd van – mondtam, az összetört fényszóró felé biccentve. – A kenguruk jól ki tudnak cseszni az emberrel.

– Elütöttem valakit.

– Aha. – Félálomban voltam, ezért alig fogtam fel, hogy valakit mondott, nem pedig valamit. Fogalmam sem volt, mit szokás ilyenkor mondani, úgyhogy arra jutottam, egy ilyen helyzetben talán jó ötlet egyetérteni vele.

– Egy fickót. Elütöttem. Hátul van.

Ettől rögtön magamhoz tértem. Hátul?

– Hogy a francba érted azt, hogy hátul van?

– Halott.

– A hátsó ülésen, vagy a csomagtartóban?

– Mit számít?

– Ittál?

– Nem sokat. – Habozott. – Talán. Egy kicsit.

– A hátsó ülésen? – Egy lépést tettem az ajtó felé, és kinyújtottam a kezem, de Michael odatartotta a magáét. Megtorpantam. – Kórházba kell vinnünk – mondtam.

– Meghalt.

– Nem hiszem el, hogy ezen vitatkozunk. – Beletúrtam a hajamba. – Michael, ide hallgass. Biztos vagy benne?

– Nem kell neki kórház. A nyaka totál kicsavarodott. Kilátszik a fél koponyája.

– Ezt inkább egy orvos mondja meg. Felhívhatnánk Sof…

– Lucy megtudná – vágott a szavamba. Az, hogy szóba hozta a nőt, méghozzá ilyen kétségbeesetten, világossá tette, mi jár a fejében: Lucy el fog hagyni.

– Minden rendben lesz.

– Ittam.

– Csak egy kicsit – emlékeztettem.

– Ja. – A szünet elnyúlt. – Csak egy kicsit.

– A rendőrök biztosan megér… – kezdtem bele, de mindketten tudtuk, hogy a Cunningham név az őrsön gyakorlatilag felér a szellemidézéssel. Utoljára a búcsúztatáson voltunk egy szobányi rendőr társaságában, kék egyenruhák tengerében. Elég magas voltam már ahhoz, hogy anyám karjába csimpaszkodjak, ahhoz viszont elég kicsi, hogy ne mozduljak mellőle egész nap. Hirtelen átfutott az agyamon, vajon Audrey mit gondolna most rólunk, ahogy a dermesztő hajnali órákban valakinek az életéről vitatkozunk, de elhessegettem a gondolatot.

– Nem azért halt meg, mert elütöttem. Valaki lelőtte, én utána ütöttem el.

– Aha. – Igyekeztem olyan hangot megütni, mintha hinnék neki, ugyanakkor megvan az oka annak, hogy a színjátszói karrierem leginkább néma szerepekből állt – haszonállatok, gyilkosságok áldozatai, cserje –, amelyeket iskolai színdarabokban alakítottam. Újra a kilincs felé nyúltam, de Michael elállta az utat.

– Egyszerűen csak felnyaláboltam. Nem is tudom… arra gondoltam, jobb, mintha csak úgy otthagynám az úton. De azt nem tudtam, mihez kezdjek ezután. Így kötöttem ki nálad.

Nem szóltam semmit, csak bólogattam. A család maga a gravitáció.

Michael a szájára simította a kezét, és az ujjain keresztül beszélt. A kormánykerék apró piros benyomódást hagyott a homlokán.

– Mindegy, bárhova is visszük – szólalt meg végül.

– Oké.

– El kéne ásnunk.

– Oké.

– Ne mondogasd már ezt.

– Rendben.

– Mármint azt, hogy mindenben egyetértesz velem.

– Akkor vigyük el a kórházba.

– Most velem vagy, vagy sem? – A hátsó ülésre pillantott. Visszaült a kocsiba, és beindította a motort. – Helyrehozom a dolgokat. Szállj be.

Azt már tudtam, hogy be fogok szállni. Nem tudom, miért. A lényem egy része, gondolom, arra jutott, hogy ha én is az autóban vagyok, talán sikerült hatnom a bátyámra. De valójában csak annyit tudtam, hogy ha előttem áll, és azt mondja, minden rendben lesz, akkor nem számít, hány éves vagy – öt vagy harmincöt –, ha a bátyád azt mondja, helyrehozza a dolgokat, hiszel neki. Gravitáció.

Gyorsan megjegyzem, hogy amikor ez történt, harmincnyolc éves voltam, és most, amikor majd visszatérünk a jelenhez, negyvenegy, de arra gondoltam, ha lefaragok pár évet a koromból, az ügynökömnek talán sikerül eladnia a sztorit egy sztárszínésznek.

Beszálltam. Az anyósülés lábterében egy nyitott Nike sporttáska hevert. Tele volt készpénzzel, amit nem kötöttek csinos kis kötegekbe befőttesgumival vagy papírcsíkokkal, mint a filmekben, csak ott hevertek a bankók egymás hegyén-hátán, a padlóra hányva. Fura érzés volt rátenni a lábam, mert sok volt belőle, és mert azt gyanítottam, ezért a pénzért halt meg a hátsó ülésen fekvő fickó. Nem néztem bele a tükörbe. Na jó, párszor odapillantottam, de csak egy nagy fekete árnyat láttam, ami inkább tűnt valamiféle lyuknak a világban, mint valódi holttestnek, és valahányszor túlságosan kiélesedni látszott, nyápic módon megfutamodtam előle.

Michael kitolatott a ház elől. Egy felespohár vagy valami olyasmi gurult át a műszerfalon, és legördült az ülés alá. Halvány whiskey-illat terjengett a levegőben. Ezúttal örültem neki, hogy a bátyám füvezni szokott a kocsiban, mivel a kárpitba ivódott szag elnyomta a halál bűzét. Ahogy a kocsi döccent egyet a járdaszegélyen, megcsikordult a csomagtartó. Elromolhatott a zárja.

Szörnyű gondolat hasított belém. A bátyám autójának betört a lámpája, és a csomagtartója is. Mintha kétszer ütött volna el valamit.

– Hova megyünk? – kérdeztem.

– He?

– Tudod, hova megyünk?

– Ja. A nemzeti parkba. Az erdőbe. – Felém fordult, de nem állhatta a tekintetemet, ezért lopva a hátsó ülésre pillantott, majd mintha megbánta volna, inkább maga elé meredt. Remegni kezdett. – Nem is tudom. Még soha nem ástam el senkit.

Több mint két órája utaztunk, mire Michael arra jutott, elég sok földúton hajtott keresztül ahhoz, hogy a döcögő küklopsszal ráforduljon egy tisztásra. Pár kilométerrel korábban letértünk egy erdészeti magánútról, és azóta a terepen kanyarogtunk. A napfelkelte veszélye fenyegetett. Csillogó, puha zúzmara borította a talajt.

– Itt jó lesz – szólalt meg Michael. – Minden oké?

Bólintottam. Legalábbis azt hittem. De biztosan mozdulatlan voltam, mivel csettintett az arcom előtt, kényszerítve, hogy szedjem össze magam. A világtörténelem legapróbb biccentését sikerült produkálnom, mintha a csigolyáim berozsdásodott béklyók lettek volna. Michaelnek elég volt.

– Ne szállj ki – mondta.

Meredten néztem magam elé. Hallottam, hogy kinyitja a hátsó ajtót, és kivonszolja a férfit – a világon tátongó lyukat – az autóból. Az agyam azt üvöltötte, csináljak valamit, de a testem elárult. Moccanni sem bírtam.

Pár perc elteltével Michael visszajött. Izzadtan, piszkos homlokkal. A kormány fölött odahajolt hozzám, és így szólt:

– Gyere, segíts ásni.

Végtagjaim engedelmeskedtek parancsszavának. Arra számítottam, hogy hideg lesz a talaj, és hallani fogom a reggeli zúzmara ropogását, de bokáig érő fehér fátyolban gázoltam. Alaposabban szemügyre vettem. A talajt nem hó, hanem pókháló borította. A kemény fűszálak közé szőtték a pókok, jó harminc centi magasan, és olyan vastagon keresztezték egymást, és annyira hófehérek voltak, hogy szinte szilárdnak hatottak. Amit csillogó zúzmarának hittem, az a pókháló finom szálainak ragyogása volt. Michael lábnyomai átütötték a hálót, mintha porban keletkeztek volna lyukak. A pókhálók az egész tisztást beszőtték. Fenséges volt a látvány, és békés. Igyekeztem nem tudomást venni a foltszerű alakról a pókhálós tisztás közepén, ahol Michael lábnyomai véget értek. Követtem a bátyámat, és olyan volt, mintha egy lebegő ködön tapostam volna keresztül. Távolabb vezetett a holttesttől, feltehetően azért, nehogy összeomoljak.

Volt egy kisebb vakolókanala, de azt akarta, hogy én a kezemet használjam. Nem tudom, miért egyeztem bele az ásásba. Egész úton azt hittem, a félelme, a kisebb dózisú remegés, amit induláskor tanúsított, megteszi majd a hatását. Lennie kellett volna egy pillanatnak, amikor ráébred, milyen helyzetbe került, és megfordul az autóval. Ám pont az ellenkezője történt. Ahogy kiértünk a városból, és beköszöntött a hajnal, Michael nyugodtabbá, sztoikusabbá vált.

A holttest nagy részére egy régi törülközőt borított, de ki tudtam venni egy fehér könyököt, ami úgy meredezett kifelé a pókhálókból, akár egy fáról leesett ág.

– Ne nézz oda – szólt rám Michael, valahányszor odasandítottam.

Tizenöt percig ástunk szótlanul, amikor hirtelen abbahagytam.

– Áss tovább – mondta Michael.

– Mozog.

– Mi van?

– Mozog! Nézd. Figyelj.

Épp, ahogy mondtam, megrándult a pókhálós felszín. Jelentőségteljesebben, mint a tisztáson áthatoló szellő. A talaj sűrű hólepelből tajtékos fehér óceánná változott. Szinte éreztem a pókháló szálaiban, mintha én lettem volna a pók, a központi ideg, aki szőtte.

Michael is abbahagyta az ásást, és felnézett. A mocorgás enyhe volt ugyan, de észrevehető.

– Ülj vissza a kocsiba.

– Nem.

Odament a testhez, és lehámozta róla a törülközőt. Követtem, és ekkor láttam meg először az egész holttestet. Az egyik csípője fölött sötét folt csillogott. Michael azt mondta, „valaki lelőtte, én utána ütöttem el”. Nem voltam biztos a dologban. Csak filmeken láttam lőtt sebet. A pasas nyakán volt egy dudor, mint aki lenyelt egy golflabdát. Fekete símaszkot viselt, de valahogy nem stimmelt a formája. Az anyaga rossz helyeken dudorodott ki. Gyerekkoromban a suli rémének az volt a szokása, hogy két krikettlabdát dugott egy zokniba, és felém suhintott vele. Na, pont úgy festett ez a símaszk. Az volt az érzésem, egyedül a szövet tartja egyben a fickó fejét. Három lyuk volt rajta: kettő a szemnek, ami csukva volt, és egy a szájnak. Apró vörös buborékok bugyogtak az ajkain. A buborékok habja egyre nőtt, és lefolyt az állára. Nem láttam ugyan a vonásait, de a májfoltos, összeaszott karjából és a kézfején kidudorodó vénáiból ítélve legalább húsz évvel idősebb lehetett Michaelnél.

Letérdeltem, egymásba fűztem a két kezem, és végeztem pár kezdetleges mellkaskompressziót. A pasas mellkasa úgy besüllyedt, ahogy nem kellett volna, egészen a szegycsontig, és egy pillanatig csak arra tudtam gondolni, hogy olyan, mint az a pénzzel teli, nyitott cipzárú táska.

– Fájdalmat okozol neki – mondta Michael, majd a karomra tette a kezét, és felhúzott.

– Kórházba kell vinnünk. – Szinte kérleltem a bátyámat még egyszer, utoljára.

– Nem fogja túlélni.

– Talán igen.

– Nem.

– Meg kell próbálnunk.

– Nem tehetem be a lábam egy kórházba.

– Lucy meg fogja érteni.

– Nem fogja.

– Mostanra már biztos kijózanodtál.

– Talán.

– Nem te ölted meg. Azt mondtad, lelőtték. Ez az ő pénze?

Michael felmordult.

– Nyilván lopta. Ami logikus. Nem lesz bajod.

– Kétszázhatvan lepedő.

Mostanra már én tudom, és ti is tudjátok, hogy valójában kétszázhatvanhétezer dollár, de nekem már akkor is szöget ütött a fejembe, hogy a bátyámnak mentőt hívni nem volt ideje, a pénzt nagyjából megszámolni viszont igen. Máskülönben kétszázötvenet mondott volna, kerek összeget, ha csak tippelt volna. Ráadásul úgy mondta, mintha valamire apellálni akarna vele. Nem tudtam eldönteni a hangjából, hogy adni akar belőle, vagy egyszerűen csak olyan tényként közli, amit fontosnak tart a döntés szempontjából.

– Hallgass ide, Ern, ez a mi pénzünk… – szinte könyörgött. Szóval tényleg adni akart belőle.

– Nem hagyhatjuk csak így itt. – Majd hozzátettem, olyan határozottsággal, ahogyan még soha nem beszéltem a bátyámmal: – Nem vagyok rá hajlandó.

Egy pillanatra elgondolkodott. Azután bólintott.

– Megnézem a fickót – jelentette ki.

Odament, és leguggolt mellé. Pár percig ott maradt. Örültem, hogy eljöttem. Még mindig úgy hiszem, hogy helyes döntés volt. Egy idősebb testvér nem hallgat egykönnyen az öccsére, de a bátyámnak szüksége volt a jelenlétemre. És helyrehoztam a dolgot. A férfi mindvégig életben volt, és most kórházba visszük. Nem láttam sokat, mivel Michael magas, de láttam görnyedt vállát és két kinyújtott karját a férfi feje fölött, mert tudta, hogyan kell stabilizálni a nyakat gerincsérülés esetén. Keskeny válla föl-alá mozgott. Újraéleszti a pasast, akár egy fűnyírót, amit be kell rántani. Láttam a férfi lábát. Feltűnt, hogy az egyik cipője hiányzik. Michael sokáig odamaradt. Valami nem stimmelt. A 22. oldalnál tartunk.

Michael felállt, és visszajött hozzám.

– Most már eltemethetjük.

Nem ezt kellett volna mondania. Nem, nem, nem. Ez így nagyon nincs rendjén. Megtántorodtam, és a fenekemre huppantam. Ragacsos szálak tapadtak a kézfejemre.

– Mi történt?

– Csak annyi, hogy már nem lélegzik.

– Csak annyi, hogy már nem lélegzik?

– Csak annyi.

– Meghalt?

– Igen.

– Biztos vagy benne?

– Igen.

– Honnan tudod biztosan?

– Mert már nem lélegzik. Várj meg a kocsiban.

A MOSTOHAHÚGOM

MÁSODIK FEJEZET

Ígérem, hogy az én sztorimhoz is eljutunk majd, de előtte még el kell mesélnem pár másikat, bár azt kívánom, bárcsak megöltem volna azt a családtagomat, aki eldöntötte, a családi összejövetelünket egy síparadicsomban tartsuk.

Normális esetben eltökélt szándékom, hogy visszautasítok minden olyan meghívást, amihez egy Excel-táblázatot mellékelnek. De a túlkészülés Katherine nénikém specialitása, és a Cunningham–Garcia családi találkozóra szóló meghívó e-mail, amelyben még egy animált pixeles hópehely is volt, kötelező részvételt írt elő. Családi körben arról ismernek, hogy mindig van a tarsolyomban egy kifogás – nem mintha az emberek igazán sajnálták volna a távolmaradásomat az elmúlt három évben –, legyen az beteg állat, lerobbant kocsi vagy közelgő kéziratleadási határidő.

Katherine ezúttal nem kockáztatott. A meghívó egy klassz hétvégével kecsegtetett egy világtól elzárt helyen, ahol mindannyian együtt lehetünk. A mindannyian szót félkövérrel emelte ki, akárcsak a kötelezőt. Bármennyire is keresem a kibúvókat, a félkövérrel nem tudok vitába szállni. És bár a mindannyian nem konkrétan rám vonatkozott, tudtam jól, hogy viszont kire igen, ami azt jelentette, hogy nekem is ott a helyem. Ráadásul miközben kitöltöttem a táblázatot az allergiáimmal, a cipőméretemmel, a rendszámommal és hogy mennyire átsütve szeretem a steaket, elábrándoztam egy hólepte kis faluról, és egy hétvégéről a rönkkunyhókban ropogó tűzzel.

Ehelyett lefagyott a térdem, és egy órával lekéstem az ebédet. Nem gondoltam volna, hogy az út nem lesz letakarítva. Tiszta volt az ég, a nap halvány sugarai épp annyira olvasztották fel a hóréteget, hogy megcsússzanak rajta a Honda Civicem kerekei, így vissza kellett fordulnom, és a hegy lábánál egy vagyonért bérelnem hóláncot, amit aztán a sáros latyakban fetrengve felráncigáltam a kerekekre, miközben a takony sztalaktittá fagyott az orromon. Még mindig ott lennék, ha egy nő, akinek a Land Roverét egy búvárpipa díszítette, nem áll félre, és nem nyújt kissé lekezelően segítséget. Amikor folytattam az utam, figyeltem a percek múlását, miközben felváltva melegítettem a belteret és szárítottam a párát az ablakokról a fűtéssel, de a hólánccal legfeljebb negyvennel tudtam menni. Pontosan tudtam, mekkora késésben vagyok, hála az exceles programbeosztásnak, amit Katherine e-mailben elküldött.

Végre megláttam a letérőt: lazán egymásra hányt kődarabok piramisát, rajta a táblával, ami jobbra mutatott: Sky Lodge – egy hely a hegyekben a visszavonulásra! Hirtelen eszembe jutott, hogy azt is írhatták volna, Sky Lodge – egy hely a hegyekben, vonulj vissza!, ami megfontolandó tanács lenne egy Cunningham-összeröffenés előtt. Senki sem ült mellettem a kocsiban, akinek elmondhattam volna ezt a viccet, mindenesetre Erin értékelte volna, ezért elképzeltem, hogy nevet rajta, ami így is elégedettséggel töltött el. Tisztában vagyok vele, mennyire cuki az, hogy a nevünk – Ernie és Erin – gyakorlatilag egymás anagrammái. Valahányszor azt kérdezték, hogyan találkoztunk, azt feleltük, ábécésorrendben. Igen, tudom, émelyítő.

A valóság ennél sokkal prózaibb. Az hozott minket össze, hogy mindkettőnket egyetlen szülő nevelt fel. A megismerkedésünkkor Erin elmesélte, hogy az anyja rákban halt meg, amikor ő még kicsi volt, és az apja egyedül nevelte fel. Később majd mesélek nektek az apámról. Erin már tudott róla, amikor találkoztunk. Ha valakinek rossz a híre, azt könnyű kiguglizni.

A letérőnél egy zömök, kocsmának kinéző épület állt, a SÖR! feliratból és az oldalához támasztott sílécekből ítélve. Az a fajta hely volt, ahol az ember az ablakokat is nyalogathatja, nem is kell piát vennie, és a sous chef a mikró. Gondolatban elraktároztam szóba jöhető menedékhelyként. Mégiscsak családi összejövetelről szólt a hétvége. Arra számítottam, hogy étkezések sorozatából áll majd, amelyeket a saját szobánkba való, taktikus visszavonulások szakítanak meg. Jó, ha van alternatíva.

Ja igen. Erin amúgy nem halt meg. Most esett le: azzal, hogy homályosan utalgatok a régi szerelmemre, azt a benyomást keltem, mint ha később majd azt hoznám a tudomásotokra, hogy Erin mindvégig halott volt, mert ez szokott történni az ilyen könyvekben, de itt nem erről van szó. Erin másnap fog megérkezni. Gyakorlatilag még mindig házasok voltunk. Ráadásul az oldalszámok se stimmelnek.

Nem sokkal a letérő után ráébredtem, hogy már nem fölfelé kapaszkodok az úton, hanem lefelé gurulok, és hamarosan egy látványos völgy szélén találtam magam, amelynek a tövében állt a Sky Lodge. Úgy hirdette magát, mint Ausztrália legmagasabb, autóval megközelíthető szálláshelye, ami őszintén szólva olyan, mintha valaki azzal kérkedne, hogy ő a világ legmagasabb zsokéja. Volt egy kilenclyukú golfpályája a hegy oldalába vájva, egy pisztránggal teli tava horgászásra vagy csónakázásra, közvetlen kapcsolata a szomszédos síparadicsommal (a szobaár természetesen nem tartalmazta a síbérletet), sőt még egy magán-helikopterleszállóhelye is. A brosúrából idézek, mert előző éjjel sűrű hóesés volt, ezért az előttem elterülő úttól kezdve az immár négyszáz paros golfpályán és a pár száz méteres, lapos tundrán át, ami feltehetően a tó lehetett, mindent ugyanaz a frissen hullt porhó borított. A völgy egyszerre látszott laposnak és meredeknek, aprónak és végtelennek.

Finoman legurultam a hegyről, nem kapkodva el semmit. A hófehérségnek szokása összezavarni a mélységérzékelésünket, és ha nincs az a néhány, félig betemetett épület a hegy lábánál, talán észre sem vettem volna, milyen meredeken lejt az út, csak amikor már hiábavaló lett volna fékeznem, és szélsebesen végigcsúsztam volna az aljáig. Igaz, hogy nem éltem volna túl, de az ebédet sem késtem volna le.

A szálloda többszintes központi épületét élénksárgára festették, hogy elüssön a hegyektől, és oszlopos bejárattal dicsekedhetett. Füst gomolygott a kéményéből, ami rúdként támaszkodott az oldalfalnak, és annyi hó fedte az épület tetejét, amennyiről egy marketinges csak álmodhat. Öt ablak sorakozott egymás mellett, és nem is egyből pislákolt meleg sárgás fény, akár egy adventi kalendáriumban. A főépület előtt hat-hat rönkház sorakozott egymással szemben, földig érő hullámbádog tetővel, épp olyan meredek szögben, mint a hegy lejtése, ami elöl padlótól plafonig érő ablakokat tett lehetővé, amelyeken keresztül zavartalan kilátás nyílt a hegycsúcsra. Az egyik ilyen cápafogban kaptam én is szállást, de nem tudtam, melyik a 6-os számú, amit Katherine beosztása szerint nekem jelöltek ki, úgyhogy a főépület oldalához gurultam, ahol egy csomó autó parkolt.

Párat felismertem közülük: a mostohaapám Mercedes terepjáróját, amelynek hátsó ablakán csalárd módon egy „baba a fedélzeten” matrica díszelgett, mivel a tulaja úgy gondolta, így ritkábban állítják meg a rendőrök. Ott volt Katherine nénikém Volvo kombija, amit beborított a hó, mivel egy nappal korábban érkezett, Lucy [A KOCSI MÁRKÁJA TÖRÖLVE], amely beleolvadt a fehérségbe, és amelyről annyiszor posztolt az Instagramon, azzal kérkedve, hogy ez az „üzleti jutalma”. Ott állt megmentőm Land Rovere is, nyilván. Efféle könyvekben akár RAND-1 is lehetett volna a rendszáma. Felismertem az óriási műanyag búvárpipáról.

Mielőtt kiszállhattam volna az autóból, Katherine dühödten felém masírozott a parkoló túloldaláról. Azóta, hogy huszonéves korában autóbalesetet szenvedett, kissé sántikálva járt. Klasszikus példája volt a kicsi húgocskának, akkora volt köztük a korkülönbség apámmal, hogy amikor anyám a harmincas éveiben kipottyantott minket, a Cunningham fiúkat, közelebb álltam korban Katherine-hez, mint ő az anyámhoz. Ezért gyerekkoromból fiatalos, energikus, jó fej lányként emlékszem rá. Ajándékokat hozott nekünk, és hihetetlen sztorikkal traktált minket. Azt is hittem, hogy népszerű, mivel az emberek beszéltek róla a családi grillezésen, ha épp nem volt ott. De az idő más megvilágításba helyezi a dolgokat, és most már tudom, mi a különbség aközött, hogy az ember népszerű, és ha beszélnek róla. Az élet egy csúszós út és egy buszmegálló formájában szólt közbe. A balesetben jó pár csontja eltört, és a lába is összegyűrődött, de a jelleme kiegyenesedett. Manapság elég, ha annyit tudtok Katherine-ről, hogy a két kedvenc mondata: „Szerinted mennyi az idő?”, és „tekintettel a korábbi e-mailemre”.

Világoskék termofelsőt viselt, North Face pufimellényt, susogós vízhatlan nadrágot és túrabakancsot, ami olyan merevnek látszott, akár a szikkadt kenyér. Mind eredeti, mintha csak most emelte volna le a vállfáról. Úgy nézett ki, mint aki besétált egy túraboltba, rámutatott egy próbababára, és annyit mondott: „Ezt kérem.” A férje, Andrew Millot (akit mi mind Andynek hívunk) követte, de tisztes távolságból, és szánalmasan alulöltözve Katherine-hez képest a farmerjában és a bőrdzsekijében, mintha ugyanabban a túraboltban csak az óráját bámulta volna. Anélkül, hogy magamhoz vettem volna a bőröndjeimet vagy a kabátomat, mivel arra jutottam, hogy jobb, ha a hideg levegő csíp meg, mint Katherine nyelve, elé siettem.

– Már ettünk. – Mindössze ennyit mondott, amit szerintem egyszerre szánt korholásnak és büntetésnek.

– Sajnálom, Katherine. Támadt egy kis gondom a hegyen Jindabyne után. Friss hó esett. – Rámutattam a hóláncra a kerekeimen. – Szerencsére valaki segített feltenni.

– Nem néztél időjárás-jelentést indulás előtt? – hitetlenkedett, mintha bárki is képes lenne semmibe venni a pontosságot azzal, hogy nem számol az időjárással.

Bevallottam, hogy nem néztem.

– Számításba kellett volna venned.

Elismertem, hogy így kellett volna tennem.

Katherine az állkapcsát ropogtatta. Elég jól ismertem ahhoz, hogy tudjam, csak pufogni akart egy sort, ezért hallgattam.

– Hát jó – szólalt meg végül, azzal odahajolt hozzám, és jeges puszit nyomott az arcomra. Igazából nem tanultam meg, hogyan is kellene viszonoznom egy ilyen puszilkodó üdvözlést, de úgy döntöttem, megfogadom a tanácsát, és számításba veszem az időjárást – Katherine viharos hangulatát –, ezért egy mwah hangot leheltem a levegőbe az arca mellé. A kezembe nyomott egy kulcscsomót, és azt mondta:

– Tegnap még nem foglalhattuk el a szobánkat, ezért te a négyesbe kerültél. A többiek az étkezőben vannak. Jó újra látni téged.

Visszaindult a főépület felé, mielőtt még mondhattam volna neki pár semmiséget, de Andy bevárt, és visszasétált velem. Ki sem vette a kezét a zsebéből, kézfogás helyett lezserül felém hajolt a vállával. Dermesztően hideg volt, de eltökéltem, hogy társasági életet fogok élni, ezért a kabátomnak a kocsiban kellett maradnia. Kegyetlen szél fújt. A ruházatom összes hasadékát megtalálta, behatolt rajtuk, és letaglózott, mintha pénzzel tartoznék neki.

– Bocs az előbbiért – mondta Andy. – Ne húzd fel magad rajta.

Ez Andy dióhéjban. Egyszerre törekszik a férfiúi bajtársiasságra, és kiállni a felesége mellett. Az a fajta fickó, aki egy vacsorán azt mondja a feleségének, „igenis, szívem”, de aztán amikor a nő kimegy a mosdóba, a fejét ingatva így szól: „Pfff, ilyenek a nők!” Vörös volt az orra, de nehéz lett volna megállapítani, hogy az alkoholtól vagy a hőmérséklettől, a szemüvege pedig kissé bepárásodott. Rövid, ébenfekete kecskeszakálla úgy tapadt az arcára, mintha egy fiatalabb férfitól rabolta volna, Andy ugyanis elmúlt ötven.

– Csak azért nem jártam tegnap este esőtáncot, hogy felbosszantsam – jegyeztem meg.

– Tudom, haver. Nehéz hétvége ez mindenkinek. Szóval nem kéne viccelődnöd rajta, csak hogy könnyebb legyen. – Egy pillanatra elhallgatott, majd hozzátette: – Figyelj, nem nagy ügy. Nehogy már ne gurítsunk le pár sört együtt.

– Nem viccelődtem rajta. Csak elkéstem. – Észrevettem, hogy a mostohatestvérem, Sofia a verandán cigizik. Felvonta a szemöldökét, azt üzenve, hogy „odabent még rosszabb a helyzet”.

Andy szótlanul lépett párat, és bár magamban azt kívántam, bár ne tenné, mély levegőt vett, és így folytatta:

– Jó, de… – Én pedig arra a megállapításra jutottam, hogy nincs szomorúbb látvány egy olyan férfinál, aki megpróbál kiállni egy olyan nőért, aki ki tud állni magáért. – Nagyon sok energiát fektetett a meghívóba, és igazán nem kellett volna élcelődnöd a táblázatain.

– Egy szót sem szóltam.

– Nem most. Hanem amikor visszaküldted. A kérdésre, hogy mire vagy allergiás, azt írtad, hogy „a táblázatokra”.

– Jaaa. – Sofia meghallotta, és felkacagott, orrából füstöt eregetve. Erinnek – aki nem halt meg – is tetszett volna ez a poén. Andynek nem kellett hangosan kimondania, hogy mit írtam a „baleset esetén értesítendő” részhez („családi találkozó lévén bárkit a jelenlévők közül, kivéve, ha lavina történik”) ahhoz, hogy igazi seggfejnek érezzem magam.

– Nem leszek bunkó – adtam meg magam.

Andy elégedetten elmosolyodott, hogy kipipálhatja a házastársi erényekre vonatkozó kritériumokat, még ha szándékát nem is lehetett szeretetteljesnek mondani.

Elindult befelé, olyan mozdulatot téve, mintha pohárból inna, arra utalva, hogy nekem is rendel egyet a férfiúi bajtársiasság jeleként, én pedig megálltam, hogy köszönjek Sofiának. Mivel ecuadori volt, és a párás Guayaquilből származott, gyűlölte a hideget, és legalább három gallért láttam a nyaka körül a kabátja alatt. A feje, akár egy virágbimbó, galléros szirmok gyűrűjéből emelkedett ki. Még így bebugyolálva is a derekához szorította egyik karját, hogy melegítse magát. Bár jobban hozzá vagyok szokva ehhez a hőmérséklethez, mint ő, mivel az elmúlt években jó pár hideg zuhanyt vettem (tudtátok, hogy a hideg állítólag jó hatással van a férfiak termékenységére?), de akkor sem akartam itt szobrozni, mivel a fagy kezdte befúrni magát a bőröm alá.

Sofia cigarettával kínált, bár tudta, hogy nem dohányzom. Egyszerűen csak szerette a gesztust. Elhessegettem a füstöt.

– Jó kezdet – szólalt meg gúnyolódva.

– Mindig azt mondom, jó, ha az ember hamar barátokat szerez.

– Örülök, hogy végre itt vagy. Arra vártam, hogy megments. Tudtam, hogy mindenki figyelmét elvonod majd. Tessék. – A kezembe nyomott egy négyzet alakú, kis kartonlapot, amire egy négyzethálót nyomtattak. Minden egyes kis kockában volt egy rövid mondat, ami valamelyik családtagra vonatkozott: Marcelo üvöltözik a pincérrel; Lucy megpróbál RÁD SÓZNI valamit. Kiszúrtam a nevem a bal szélső oszlop közepén: Ernest tönkretesz valamit

– Bingó? – kérdeztem, majd a négyzetrács fölötti címre pillantottam: Bingó családi összejövetelekre.

– Arra gondoltam, jó poén lesz. Csak neked meg magamnak csináltam. – Felemelte a sajátját. Láttam, hogy már van is rajta egy x. – A többiek mind túl savanyúak – tette hozzá elfintorodva.

Elvettem a kartonlapot. Más mondatok voltak az övén, mint az enyémen, és egypár általános esemény. A nyelvtan hagyott maga után némi kívánnivalót, összevissza nagybetűzte a szavakat a hangsúly kedvéért, nevetséges helyekre tett zárójelet, és mindenhonnan lehagyta a pontot. Volt köztük pár gunyorosabb megjegyzés. Várható volt, hogy késni fogok, ahogyan arra is számítani lehetett, hogy Marcelo bunkó lesz a hotel személyzetével, de a jobb alsó kockában ez állt: Lavina. Ránéztem a saját papíromra, ahol ugyanebben a kockában: Törött Csont (VAGY Valaki Meghal), mellette oda nem illő mosolygós arc. Abba a kockába, amire Sofia már x-et tett, ezt írta: Ernest késik.

– Ez nem igazságos – adtam vissza neki a lapot.

– Csipkedd magad. Bemegyünk?

Bólintottam. Elszívta a cigijét, és a verandáról a hóba pöckölte a csikket, ami a végtelen friss fehérségben ordítóan idegenül hatott. Elgyötört arcot vágott, végigmasírozott a verandán, odament a csikkhez, lehajolt, felszedte, és zsebre vágta.

– Figyelj csak, ha túl akarod élni ezt a hétvégét, legyél rendes – vetette oda, ahogy elindultunk befelé.

Esküszöm, szó szerint ezt mondta. Sőt, még rám is kacsintott. Mintha ő mesélné el ezt a francos sztorit.

HARMADIK FEJEZET

A főépület egy vadászház volt, ami a Ritznek adta ki magát. Minden felületet, lépcsőkorlátot és ajtókilincset fényesre polírozott, faragott faberakás díszített, a virág alakú, tejüveg falikarokból meleg fény áradt, a hallban még vörös szőnyeg is volt, a csillár pedig a mennyezetről mélyen belógva ott csillogott a második emeleti folyosó mellett. Igazság szerint deréktól felfelé minden már-már elegánsan hatott, ellensúlyozva az alsó felét, amit tönkretett a hó. Olyan volt a hotel, mint amikor valaki állig begombolt ingben, de nadrág nélkül fogad egy videóhívást. A szőnyegeket elkoptatta a sok havas cipőtalp, a felpúposodott fapadló úgy nyikorgott, mintha nem szegezték volna le, a szedett-vedett összhatás – ezüst ajtókilincsek, dekadens kristályfények, obskúrus festmények – pedig arra utalt, hogy az épület karbantartójának mottója: jobb ma egy gyors megoldás, mint napokig rimánkodni a szakinak, hogy feljöjjön a hegyre. Nem beszélve a dohosságról. Az egész épületnek olyan szaga volt, mint az autómnak, miután nyitva felejtem a napfénytetőt, és jön a vihar. Egy szálloda értékén sokat dob a magasság, és bár ez kétcsillagos hely volt, ami négycsillagosnak akart látszani, megvolt a maga meghitt bája.

Amint betettem a lábam az étkezőbe, ahol mindenki a desszert közepén járt, egy pillanat alatt elhalt a társalgás, engem pedig tányérokhoz koccanó kanalak szimfóniája fogadott. Anyám, Audrey, aki az asztalfőn ült, végigmért. Haját, ami pont olyan ezüstszínű volt, mint a horgászzsineg, kontyba fogta, jobb szeme fölött sebhely húzódott. Egy pillanatig tétovázott – talán azon tűnődött, a bátyám vagyok-e, vagy sem (jó ideje nem látott már egyikünket sem) –, aztán hátratolta a székét, és nagy lármával az asztalra ejtette az evőeszközt. Erre a módszerére, amivel elejét vette a vitának, gyerekkoromból emlékeztem.

Marcelo, a mostohaapám a balján ült. Tagbaszakadt, kopasz fickó, akinek az a fajta gyűrődés van a tarkóján, amiről mindig azt gondoltam, fogselyemmel kell tisztítani, nehogy felhalmozódjon benne a redva. Vaskos kezét anyám csuklójára tette. Nem parancsolóan; nem akarom a kapcsolatukat olyasféle hamis színben feltüntetni, ami a mostohaapákat illető előítéletességen alapszik. A helyzet az, hogy Marcelo mindig is egy 80-as évekből származó platina elnöki Rolexet hordott – miután kíváncsiságomban rákerestem a neten az árára, ami könnyeket csalt a szemembe, megtudtam, hogy majdnem fél kilót nyom –, így bármit is tett a jobb kezével, azt szó szerint nagy súllyal tette. Emlékszem, milyen nevetséges volt az óra hirdetésének szövege: Családi örökség történelmi súllyal. Ameddig csak vissza tudok emlékezni, Marcelo mindig is ezt viselte. Feltételeztem, hogy nem tartozom az örökösök sorába. Bármennyire is idétlen volt a szlogen, jobban hangzik, mint pár másik – például az, hogy háromszáz méteres mélység, golyóálló üveg: olyan biztonságos, mint egy bank széfje –, ezek mind azt sugallták, hogy az összes milliomos részmunkaidős búvároktató.

– Végeztem – szólalt meg Audrey, lerázva magáról Marcelo kezét. A tányérja még félig tele volt.

– Nőj már fel végre – morogta Sofia, és lehuppant a Lucy melletti székre (Lucy a sógornőm, még Michael említette meg az első fejezetben, ha emlékeztek), aki pedig Marcelóval szemben ült. Lucy szemmel láthatóan kicsípte magát a hétvégére: frissen vágott szőke bubifrizura, vadiúj kötött kardigánjának gallérja mögül kikandikált az árcédula. Nem tudom, Sofiát az bátorította-e fel, hogy ott volt mellette pajzsként Lucy, vagy egyszerűen nem vette észre az anyám közelében lévő éles evőeszközöket, de az efféle riposzt életveszélyes lett volna egy vérrokonára nézve. Ehelyett azonban csak egyvalami halt el: anyám eltökéltsége arra, hogy felálljon az asztaltól. Csikorogva visszaült a székébe.

Andy és Katherine egészítette ki családom tagjainak pontos számát. Szótlanul helyet foglaltam Sofia mellett, egy lefedett tányér volt előttem az asztalon. Kiderült, hogy valaki félretetette nekem a főételt, a táblázatban visszajelzett specifikációk szerint megsütött marhahúst. Katherine jó ideig bámulhatta izzó tekintettel a tányérfedőt, mert még mindig langyos volt. A Lucy előtti plusztányér arra utalt, hogy lecsapott az előételemre. Eltűnődtem, vajon direkt csinálta-e, vagy egyszerűen csak éhes volt.

Egyvalamit jobb, ha tudtok rólam: szeretek mindent több szempontból vizsgálni. Mindig törekszem az érme mindkét oldalát megnézni.

– Nos – szólalt meg Andy, és összecsapta a tenyerét, hogy megpróbálja megtörni a jeget, amihez csak az lehet elég hülye, aki beházasodott a családba. – Mit szóltok a helyhez? Jártatok már fent a tetőteraszon? Állítólag van jacuzzi is. Ütni is lehet onnan golfütővel. A recepciós azt mondta, ha a labda eléri a meteorológiai állomást, fizetnek egy százast. Kinek van hozzá kedve? – Lelkesedésre vadászva Marcelóra sandított, aki inkább öltözött golfozáshoz, mint havazáshoz: kockás kötött mellényéről még én is tudtam, hogy pamutból készült, nem pedig gyapjúból, tehát a nyirkos, hideg időben felér a halálos ítélettel. Bármennyire is megvetően mért végig a búvárpipás-terepjárós nő, én legalább polárfelsőt hoztam magammal.

– Ern? – Andy tovább járatta a tekintetét az asztal körül. Katherine, aki közte és Marcelo között ült, oldalba bökte, hogy hallgasson. Tilos az ellenséggel beszélni.

Némán folytattuk az evést, de biztosra vettem, hogy mindenkinek ugyanaz jár a fejében, mint nekem: bárki is találta ki, hogy egy nappal korábban vegye kezdetét ez a hétvége – miközben tudtuk jól, hogy csak holnapra várható az, aki miatt mind itt vagyunk –, megérdemelte volna, hogy egy tobogánra szíjazzák, és a rövidebbik úton küldjék le a hegy tetejéről.

Sokat elárul valakiről, hogy képes-e megbirkózni a kínos csönddel. Hogy kivárják, vagy inkább elfojtják. Úgy tűnt, azok vannak híján a türelemnek, akik beházasodtak a családba, mivel következőnek Lucy próbált csevegni.

Mesélek egy kicsit Lucyról. Van egy online vállalkozása, ami azt jelenti, hogy rendszeres időközönként pénzt veszít az interneten. Abban az értelemben kisvállalkozó, amiben Andy feminista: szereti ezt fennen hangoztatni, jó gyakran, és ő az egyetlen, aki elhiszi.

Nem írom le a cég nevét, mert nem akarom, hogy bepereljenek, de úgy emlékszem, nemrég előléptették regionális elnök-igazgatóhelyettessé, tízezer másik emberrel egyetemben. A titulus persze semmit sem jelent, hacsak azt nem, mennyire szereti Lucy a barátai életét igazgatni azzal, hogy rábeszéli őket minden szarra, amire semmi szükségük, mert ezt tényleg elnöki szinten műveli. Így jutott az autóhoz, ami odakint áll, és az instagramos bejegyzései szerint ingyen kapta a cégtől, jutalomként. Tudtam, hogy valójában lízingeli, és az ajándék csupán havi hozzájárulás olyan elképesztően szigorú megkötésekkel, amelyeket ha megszeg, ugrik az ingyenesség, és az autó tulajdonosa baromi magas törlesztővel találja szemben magát. Az autó tehát ingyenes – egy ideig.

Biztosra vettem, hogy Lucy már nem teljesíti a feltételeket, és saját zsebből fizeti a járgányt. De ez volt a kulcsa az egésznek: soha ne hagyd, hogy a valóság felülírja a siker látszatát. Egy autókereskedő barátom mesélte, hogy el kellett tiltania bizonyos típusú nőket, akik a szalonban lévő autókkal szelfiztek, úgy téve, mintha ajándékba kapták volna azért, hogy posztoljanak róla. Dühödten távoztak az ütött-kopott füstokádó szappantartójukban, aminek a hátsó ülésén ott hevert bontatlanul egy hatalmas vörös ajándékmasni. Most már értitek, miért hagytam ki Lucy kocsijának márkáját, mivel egyértelműen egy bizonyos vállalathoz köthető.

Lucy tartja magát a retorikához. Vállalkozásként hivatkozik rá, és valahányszor bárki megemlíti azt a bizonyos szót, befeszül. Úgyhogy az iránta való tiszteletem jeléül nem használom. Csak annyit mondok róla: az egyiptomiak építették.

Hogy megpróbáljon beilleszkedni a családba, Erin egyidőben engedelmesen látogatta Lucy partijait, és mindig megvette a legolcsóbb cuccot, amit Lucy az adott hónapban árult. Miután hazaért, számlát írt egy étterem nevével és egy összeggel, ami annak függvényében emelkedett, amennyire unalmas vagy fárasztó volt a parti, majd a számlát a párnámon hagyta:

Sógornői adó: Szempilla-göndörítő $15; 3 × tarifa (sminkoktatási tarifa); > 1 óra, túlóra × 1,5 = $52,50: Bella olasz étterem.

– Ti gond nélkül felértetek? Engem elkaptak gyorshajtásért. Kétszázhúsz dollárra megvágtak, mert kábé héttel többel mentem. Nevetséges – panaszkodott Lucy. Szinte tapintható volt a megkönnyebbülés, hogy nem eladni akar valamit, bár a bingókártyámon (Lucy megpróbál RÁD SÓZNI valamit) ez nem jött jól.

– Bevételnövelés – vakkantotta Marcelo. – Pluszjárőröket hoznak ide, akik levadásszák a turistákat, a helyieket pedig futni hagyják. Ezért van a negyvenes tábla. Egy ilyen úton hetven lenne a megengedett, de türelmetlenné akarnak tenni.

– Szerinted van értelme fellebbezni? – kérdezte Lucy reménykedve.

– Dehogy. – Nem hiszem, hogy Marcelo őszinte érdektelensége szándékosan hangzott ilyen jegesen, mindenesetre sikerült lehűtenie vele a kedélyeket.

– Járt már valaki a faházában? Elbűvölőek. – Katherine próbálkozott következőnek. – Éjjel ott aludtunk, és a látvány reggel egyszerűen… – Elhallgatott, mintha nem létezne olyan szó a világon, ami méltóképpen kifejezné a napfelkelte páratlan szépségét, és Katherine páratlan képességét arra, hogy ilyen hegyi kilátást ennyire versenyképes áron foglaljon.

– Nem tudtam, hogy gyalogolnunk kell majd a főépület és a szállásunk között – mondta Marcelo tagoltan.

– Hidd el, sokkal szebb, mint az itteni szobák – védekezett Katherine, mintha a szálloda részvényese lenne. – Továbbá azt akartam, hogy legyen elég helye. Értitek? Ahol kényelmesen ellehet. Ahonnan szép a kilátás. Nem akartam, hogy egy szűkös szobában legyen, ami alig nagyobb, mint…

– Nem hiszem, hogy érdekelni fogja. A lényeg, hogy legyen tiszta ágynemű és hideg sör – szólt közbe Lucy.

– Attól mi még megszállhattunk volna itt – mérgelődött Marcelo.

– De mivel hat faházat foglaltunk, kedvezményt kaptunk. Nem emlékszel?

– Futotta volna belőle a büntetésedre. – Nem bírtam ellenállni, hogy oda ne szúrjak Lucynak, de Sofia rám villantott mosolyát leszámítva ügyet sem vetett rám senki.

– Bírni fogod a sétát, apa – mondta Sofia. – Ha akarod, a nyakamba veszlek.

Ezzel végre sikerült kicsikarnia Marcelóból egy fanyar mosolyt.

– Megsérültem – mondta duzzogva, és teátrálisan megszorította a jobb vállát. Sofia, aki sebész volt, saját maga végezte el Marcelo vállrekonstrukciós műtétjét, alig három éve, és a válla már rég helyrejött. Nyilvánvaló volt, hogy csak megjátssza a dolgot. Ami azt illeti, eléggé meggyógyult, abból ítélve, amekkorát nekem fog behúzni a 32. fejezetben.

Alapesetben egy sebész nem műthet családtagot. De Marcelo hozzá van szokva ahhoz, hogy eléri, amit akar, és kizárólag a lánya kezében bízott. Makacssága párosult azzal, hogy a kórház kiszagolta: egy gazdag potenciális jótevővel áll szemben, és ez ironikus módon azt eredményezte, hogy elég sokan hunytak szemet a műtét fölött ahhoz, hogy megépülhessen a szemészeti központ Garcia-szárnya.

– Maradj nyugton, vénember – szurkálódott Sofia. – Úgy hallottam, egy első osztályú sebész műtött.

Marcelo méltatlankodása hasonlóan túljátszott volt. A szívéhez kapott, mintha megsebezte volna egy nyílvessző, de akár a nyakába is kaphatta volna a kicsi lányát. Talán meg is tette volna, persze csak, ha nem „fájt” volna ennyire a válla. Apa és lánya le sem tagadhatta volna, mennyire odáig vannak egymásért. Marcelónak csak egy lánya volt, és bár rendesen viselkedett Michaellel és velem (amikor elvette anyámat, nyilvánvalóan örült, hogy két fiút is nevelhet majd), de mindig is Sofia maradt a kedvence. Előtte még a zord, ügyvédi álcája is leomlott, és majd elepedett azért, hogy mosolyra fakassza a lányát, ahogy az apák szokták.

– Vagy akár motorosszánra is pattanhatunk – szólalt meg Andy, akit felvillanyozott a beszélgetésnek ez az oázisa. – Láttam odakint párat, meg is kérdeztem, hogy bérelhetőek-e. A gondnok azt mondta, hogy csak karbantartásra használják, de talán lezsírozhatnánk vele a dolgot. – Összedörzsölte két ujját a hüvelykujjával.

– Hány éves vagy te, tizenkettő? – vetette oda neki Katherine.

– Szívem, én csak arra gondoltam, jól szórakoznánk.

– A szórakozást itt a panoráma, a hangulat és a társaság jelenti, nem a spa, a tetőről ütött golflabdák, meg a halálos iramú száguldás valami lélekvesztőn.

– Pedig szerintem is elég jó szórakozásnak tűnik – jegyeztem meg, mire Katherine egy újabb pillantásával felmelegítette az ebédemet.

– Köszi, Ern… – kezdett bele Andy, de Audrey félbeszakította egy hangos köhögéssel. Andy odafordult felé. – Mi van? Mind úgy teszünk, mintha itt se lenne? – kérdezte, úgy téve, mintha ott se lennék.

– Andrew… – szólt rá Katherine.

– Hagyjuk már! Egyáltalán mikor láttátok egymást utoljára?

Ez nagy hiba volt, Andy. Mind tudtuk a választ a kérdésre.

Anyám volt az, aki hangosan is kimondta.

– A tárgyaláson.

Hirtelen újra a tanúk padján találom magam, és az ügyvédet hallgatom, aki egyik kezét zsebre dugta, a másikban egy lézertollal mutogat körbe a teremben, mintha az esküdtek a macskafélék családjába tartoznának. Egy pókhálós tisztás hatalmas kartonlapokra nyomtatott képeiről spekuláltam, amellyel a mai napig álmodom, és amelyre nyilakat, vonalakat és színes négyszögeket rajzoltak. Épp egy kérdés megválaszolásának közepén járok, amikor anyám egyszer csak feláll, kivonul a teremből, én pedig semmi másra nem tudok gondolni, csak arra, hogy miért a tárgyalótermekben vannak a legmagasabb, legsúlyosabb és leghangosabb faajtók. Nyilvánvalóan jobban passzolna a környezethez valami diszkrétebb, de az építész másodállásban biztos hollywoodi forgatókönyvíró, ezért akarta, hogy a színre lépés és a távozás is minél drámaibb hatást keltsen, és nekem egész végig csak az az átkozottul hangos ajtó jár a fejemben, mert addig sem kell a vádlottak padján ülő bátyámra néznem.

Figyelmes olvasóként már bizonyára feltűnt nektek, hogy akad pár üres szék a családi asztal körül. Azt már mondtam, hogy Erin holnap érkezik autóval. Katherine egyetlen gyermeke – Amy, a mogyoróvajas szendvicses sztoriból – nem jön, mert Olaszországban él, és ennek a családi találkozónak a fontossága kimerül egy öt-hét órás autóútban. De az biztosan nem lep meg titeket, hogy Michael nem szerepel a jelenetben. Mondhatni, erről én tehetek.

Pár dolgot most már ti is tudtok: hogy miért nem hajlandó anyám szóba állni velem; miért nincs még itt a bátyám, és miért fog örülni a tiszta ágyneműnek és a hideg sörnek; miért nem tudtam szokásomhoz híven kimenteni magam erről a hétvégéről; miért csípte így ki magát Lucy; és miért emelte ki Katherine a meghívóban a „mindenki” szót.

Három és fél év telt el azóta, hogy a pókhálóban térdelve szemtanúja voltam annak, hogy a bátyám végzett egy haldokló férfival. Három éve lépett ki az anyám a tárgyalóterem ajtaján, miközben én az esküdteknek magyaráztam, hogyan tette Michael. És alig huszonnégy órán belül megérkezik Sky Lodge-ba, szabad emberként.

NEGYEDIK FEJEZET

A temetés óta, amikor a koporsó tetején ott feküdt vészjóslóan a félbehajtott zászló, a templomi padokat pedig fehér kesztyűs, kifényesített aranygombos rendőrtisztek foglalták el, tudom, milyen érzés kívülállónak lenni. Egy rendőr temetésén a testvériség legjobb és legrosszabb oldala egyaránt megmutatkozik. Nemcsak az, hogy milyen sokak számára jelent otthont és a büszkeség érzését – láttam egy rendőrt, hatszögű sapkája a könyökhajlatába szorítva, kipattintott egy svájcibicskát, és a végtelen jelét véste a koporsóba –, hanem azt is, hogy áthatolhatatlan fallal választja el magát a külvilágtól. Emlékszem arra a folyosói veszekedésre, ami a halott férfi két családja – a vér és házasság útján szerzett családja, illetve a kék egyenruháké – között zajlott, és mindkettő ragaszkodott hozzá, hogy ő tudja, mi a legjobb a gyermeküknek: a hamvasztás vagy a koporsós temetés. Ádáz küzdelem volt, váltakozó eredménnyel, de végül a vér győzött, és koporsós temetés lett. Jogi szempontból logikusnak tűnt, de feltételezem, hogy a zsaruk járőrözés közben, a rendőrautóban dekkolva meg szokták beszélni egymással, mi történjen velük, ha meghalnának, mint amikor a katonák összehajtják és a mellényzsebükbe süllyesztik a bajtársaik leveleit a fronton, szóval csak a jó ég tudja, kinek van igaza.

Sokan jöttek el a temetésre, inkább hatott nyüzsgő forgatási helyszínnek, mint áhítattal teli kápolnának. A letaglózó figyelem – a templom előtt szobrozó fotósok, a kitekert nyakak és sanda tekintetek, a döbbenten elsuttogott „édes istenem, azok ott az ő gyerekei” – egy életre megtanította, mi a különbség a között, ha az embert nézik, és ha látják. Ez az egyoldalú voyeurizmus – „az ő gyerekei” – buborékot von köréd, elszigetel másoktól. Emlékszem a tejszínhabra, ami anyu egyébként szolid fekete ruhájáról csöpögött, és hirtelen olyan biztos lettem két dologban is, amilyen bizonyossággal a gyerekek tudni szoktak dolgokat. Apa meghalt. És mi együtt voltunk ebben a buborékban.

Nem kis teljesítmény apátlan fiúgyermekek anyjának lenni. Audrey-nak amorffá kellett válnia: egy személyben volt börtönigazgató, rosszkedvű rab, megvesztegethető börtönőr és együttérző felügyelőtiszt. Marcelo apám ügyvédje volt, mielőtt vállalati ügyfelekre szakosodott volna, és apám halála után sok időt töltött velünk, gondolom, azért, mert sajnálta anyámat. Biztos barátok voltak apával. Ne úgy képzeljétek el Marcelót, mint aki atlétában beállított hozzánk egy csavarozógéppel (egyszer olyan ferdén tette fel a könyvespolcokat, hogy anyám tengeribetegségre panaszkodott a látványtól), hanem hozta a csekk-könyvét, és fizetett helyettünk. Nem csak segítő kezet nyújtott, hamarosan anyám kezét is megkérte. Amikor a lánya jelenlétében megkérdezte anyámtól, hozzámenne-e feleségül, anyám elvitt minket hamburgerezi, és megkérdezte, szeretnénk-e, hogy Marcelo és Sofia is részesei legyenek a buborékunknak. Engem már az meggyőzött, hogy egyáltalán eszébe jutott, hogy megkérdezzen minket. Michaelt viszont csak az érdekelte, hogy Marcelo gazdag-e, mielőtt befalta volna a sajtburgerét.

Gyerekkoromban voltak olyan napok, amikor a bátyámmal együtt harcoltunk anyámmal, ahogy az a kamasz fiúknál lenni szokott. Van az úgy, hogy az ötpercnyi számítógépes játékért folyó lázadás üt tizenöt évnyi gondoskodást. De nem számít, hányszor csaptuk be az ajtót vagy ordítottuk le egymás fejét, mindig is mi hárman voltunk a külvilág ellen. Még Katherine nénikém is csak fél lábát tudta megvetni a családunkban, talán mert apa húga volt. Anyámra számíthattunk, és elvárta, hogy mi mind számíthassunk egymásra. Ez nála mindent felülírt.

A jelek szerint a törvényt is.

A lényem egy része értette, miért vonult ki aznap a tárgyalóteremből. Azért, mert kiléptem a buborékunkból, és a másik oldalra álltam.

Tudom, mi jár a fejetekben. Az, hogy gyilkosságért három év nem valami sok, és igazatok is lenne. A fickót – akit, ha esetleg érdekel titeket, Alan Holtonnak hívtak – már előtte meglőtték, és nehéz volt bizonyítani, vajon a golyónak vagy Michaelnek lehetett inkább köze a halálához. Igaz, hogy a bátyám elütötte, amikor kitántorgott az útra, miután meglőtték, és az is igaz, hogy elkövette azt a szörnyű hibát, hogy nem vitte kórházba, de Marcelo Garcia személyében (aki nemcsak az ország egyik legjobbjaként számontartott, Garcia & Broadbridge nevű ügyvédi irodájáról híres, hanem arról is, hogy nem hajlandó negyven métert gyalogolni a hóban) kifogástalan védőügyvédre tett szert, aki a védelem során nagyban támaszkodott Alan bűnözői múltjára, az egyelőre ismeretlen fegyveres támadóra, és a fegyverre, ami soha nem került elő.

Marcelo megjelenése a tárgyaláson önmagában is megdöbbentő volt, és szerintem a lézertollas pasast ki is zökkentette, de ezzel nem szeretném kisebbíteni Marcelo érdemeit. Azzal érvelt, az adott körülmények között nem volt elvárható Michaeltől, hogy racionális döntéseket hozzon. Noha Michael elmulasztotta a segítségnyújtási kötelességét (ami fontos, mivel, mint azt a per során megtudtam, Ausztráliában csak akkortól kezdve él a jogi felelősségre vonhatóság a segítségnyújtást illetően, hogy segíteni kezdünk valakinek), azzal, hogy ugyan betette az autójába, de nem vitte kórházba, valójában a saját életét féltette, bíró úr, mivel nem tudhatta, hogy az, aki Alant meglőtte, odakint ólálkodik-e még, és hogy nem fogja-e követni vagy megtámadni őt is. Anélkül, hogy túlságosan belemennék a részletekbe, a lényeg, hogy Michael három év börtönt kapott.

Sokba került nekem, hogy tanúskodtam, és mire megszületett a végső vádalku – a börtönbüntetésről ugyanis zárt ajtók mögött folyt az egyezkedés a bíró irodájában –, már nem is számított. Sok rossz döntést hoztam életem során, beleértve azt is, hogy elfogadtam Andy meghívását egy ebéd utáni italra, de még nem döntöttem el, hogy a tanúskodás közéjük tartozik-e. Igaz, hogy meg kellett volna tanulnom együtt élni azzal, ha hallgatok, de azzal is meg kellett tanulnom együtt élni, hogy kinyitottam a számat, és nem tudom, melyik a rosszabb. Szeretném azt mondani, hogy azért tettem, mert ezt éreztem helyesnek. A valóság azonban az, hogy a bátyám halk morgásában – amikor azt mondta, „már nem lélegzik” – észrevettem valami mást. Mondhatnék erre valami közhelyes dolgot, például hogy „azt éreztem, többé már nem a bátyám”, valójában azonban épp az ellenkezőjéről volt szó. Nagyon is Cunninghamként viselkedett. Hirtelen megláttam a nyers valóságot. És ha volt valami abban a morgásban, a vállában, a megfeszített felkarjában, amivel kipréselte a szuszt egy másik emberből, vajon bennem is ott lakozott ugyanez? El akartam űzni magamtól ezt az oldalt. Ezért fordultam a rendőrséghez. Azt reméltem, anyám valahol megérti majd, miért tettem. És azt is reméltem, ha eljön a holnap, én is meg fogom érteni.

Beismerem, egy kissé ingatag lábakon törtem utat magamnak a hóban a faházhoz. Andyt kellőképpen felvillanyozta, hogy ivócimborára akadt bennem, ezért hajlandó volt átállni a másik oldalra, én pedig elszórakoztattam őt, amíg fizetett. Andy kertész. Krikett- és focipályákon növeszti a füvet megfelelő magasságúra, a megadott előírások szerint. Szörnyen unalmas ember, akinek szörnyen unalmas a házassága, és mindig is úgy tapasztaltam, hogy az ilyenek szívesen hívnak meg másokat egy italra.

Gurulós bőröndöt hoztam magammal, teleszkópos fogantyúval, ami reptereken praktikus, de egy hegyoldalban nem igazán, úgyhogy nyusziugrásban, fel-le rángatva hurcoltam, a sporttáskámat pedig átvetettem a vállamon. Bár még csak kora délutánra járt, kezdett besötétedni, mivel a hegycsúcs kitakarta a napot, és hiába melegített a bennem lévő pár sör, éreztem a hirtelen változást. Úgy hallottam, ez történik a Marson is: amint besötétedik, meg lehet fagyni. Andy úgy tervezte, hogy miután ittunk pár korsóval, megnézi a jacuzzit, én pedig csak remélni tudtam, hogy meggondolta magát, különben úgy kell majd kivésni belőle.

A hőmérséklet ellenére alaposan leizzadtam, mire sikerült felvonszolnom a poggyászomat a faházhoz, amit félig betemetett a hó. Derékig ért, de a személyzet ásott egy kis kanyont, és lényegében egy jót flippereztem benne a bőrönddel. A faház beüvegezett homlokzatának volt egy kiugró napellenzője, így a szitáló hó nem zavarta a kilátást.

Miközben a kulcsokkal matattam, észrevettem egy papírfecnit, amit egy faággal szúrtak a bejárati ajtó melletti hókupacba. Felvettem. Valaki vastag fekete tintával üzenetet írt, és ahogy a papírt átáztatta a hó, a betűk elkezdtek összefolyni, ami elég vészjósló hatást kölcsönzött.

Ez állt a fecnin: Szar a hűtő. Áss.

A jobb alsó sarokban egy nagy S betű állt. Sofia. Odahajoltam, és kézzel lesöpörtem a havat, mire elém tárult egy hatos söröspakk ezüst teteje, amit Sofia ásott el nekem. Michael tárgyalása óta egyedül ő tartotta velem a kapcsolatot. Tudtam, mennyire súlyos a családból való kiátkozásom, amikor még Lucytól sem kaptam több e-mailt, nem hívott az ingyenes előadásaira. Sofia viszont nem szakította meg velem a kapcsolatot. Talán mert hozzám hasonlóan ő is kívülálló volt. Az apja „illesztette bele” ebbe az új családba, egy új országban. És bár azt mondom, hogy Marcelo beillesztette Sofiát, a valóságban senki sem tör a vállalati jog csúcsára azzal, hogy eleget foglalkozik a gyerekeivel, úgyhogy bármennyire is rajongott a lányáért, amikor épp otthon volt, igazából arra gondolok, hogy „lepasszolta”. Azt ugyan nem lehetne mondani, hogy ne láttuk volna szívesen Sofiát az otthonunkban, szerintem mindig is érzékelte a láthatatlan buborékunkat. Miután a tárgyalás kiegyenlítette az erőviszonyokat, szívélyes mostohatestvérekből igaz barátokká váltunk. Ezért vont be engem és csak engem a bingójátékába.