Veres Attila

A VALÓSÁG HELYREÁLLÍTÁSA

Veres Attila: A valóság helyreállítása

Copyright © Veres Attila, 2022

ISBN: 978 963 598 073 4 (epub)

ISBN: 978 963 598 074 1 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót tervezte: Coverist Studio – Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bordás Veronika

Korrektor: Kővári Bettina, Boncz Éva

Tördelés: KFBook Desing Studio

Műfaj: horror

TARTALOMJEGYZÉK

’fogakkal teli verem’

Megharapni egy kutyát

Láss engem úgy, ahogy vagyok!

A világ helyreállítása

Tranzisztor

Horváth Etele – A nagy kacagtató élete és kora

Gestalt

A kapcsolattartásra kijelölt személy

Sebzés

Méltósággal viselt

Az Ősidők vége

Fekete talán

Városunk darabokban

„…Az én lelkemben mindig pokol marad” –
Beszélgetés Veres Attilával

Köszönetnyilvánítás

Dagikának

’fogakkal teli verem’

Hogy kezdhetném el? Egy történetet akartam írni, de ez nem történet. Ez figyelmeztetés.

Tavaly eladtam egy novellát idegen nyelvű publikálásra. Nem tudom, miért engem választottak, vagy hogy milyen tényezők játszottak szerepet a kötet szerkesztése során. Kaptam egy e-mailt, amelyben arról érdeklődtek, van-e olyan novellám, ami még nem jelent meg idegen nyelven, és ha igen, hajlandó lennék-e eladni az egyiket egy EU-s támogatásból finanszírozott antológiába. Természetesen izgatott lettem. Éppen terveztem, hogy felhagyok az írással, mert olyan kilátástalannak tűnt az egész, a szüntelen harc a szavakkal és az idővel. És évről évre úgy érzem, időből egyre kevesebb van. Az ilyen apró gesztusok, kis sikerek sokat számítanak, hogy a pályán maradjak, már ha ezt a mocsarat, amiben élünk, pályának lehet nevezni.

Az e-mailt valamilyen központi címről küldték, „info kukac valami”, és egy, a neve alapján izlandi származású szerkesztő, Hekla Karlsdóttír írta. Rákerestem a Facebookon és úgy általában az interneten, de nem találtam releváns információt. Azóta úgy hiszem, hogy Hekla Karlsdóttír soha nem létezett. Angolul kommunikáltunk egymással; Hekla olyan novellát akart, ami még magyarul sem jelent meg. Igyekeztem barátságos hangvételt megütni a leveleimben, mert ki tudja, talán fontos kapcsolat lehet a jövőben, és minden e-mailben próbáltam hol direkt, hol indirekt módon megtudni, miért épp nekem írtak, illetve hogy ebben a tervezett kötetben lesznek-e egyéb magyar írók is, vagy egyedül képviselem-e hazánkat. Ezeket a kérdéseket Hekla mindig kikerülte, mintha fel sem tettem volna őket.

Nem törődtem ezzel, csak a külföldi megjelenés lehetősége izgatott; hogy hamarosan posztolhatom a Facebookra meg az Instára, gyűjthetem a lájkokat, és hátha egy-két lájk könyvvásárlásra is váltódik. Kellett volna a pénz az év elején, mert nagyobb lakásba akartam költözni. Abban, amiben laktam, már esett szét a fürdőszoba, és nem működött a sütő, a főbérlő pedig a kisujját sem volt hajlandó mozdítani. Magyarországon azonban a pénz beszél, de honnan legyen az embernek pénze, ha író? A válasz nyilván világos: ne írjon, menjen, keressen valami rendes munkát magának, ha meg írni akar, akkor azt nyugodtan tegye hajnali négy és hat, illetve este tíz és éjfél között.

Akkor már egyszerűbb nem írni. Valójában középutas megoldást terveztem: hogy íróakadémiát alapítok. Több van belőlük már így is, mint ahány író, úgyhogy eggyel több vagy kevesebb, már szinte mindegy. Írni amúgy sem igazán tud senki, én sem, hátha a tanítás jobban megy. Miután megnyertük a Zsoldos Péter-díjat pár éve, Sepivel meg Botonddal megbeszéltük, hogy a díjat pénzre kellene váltani – és hogyan lehetne jobban annál, mint hogy megalapítjuk a Fantasztikus Írók Akadémiáját? Le lehet gombolni, mondjuk, kétszázezret per fő egy féléves kurzusért, és ugyanennyit egy pár hetes személyi tréningért. Az órákat természetesen Zoomon tartjuk majd, mert az biztos, hogy nem költünk terembérletre. Ehhez a tervünkhöz különösen jól jött volna egy külföldi megjelenés, mert erősítette volna a brendünk hitelét.

Emiatt természetesen arra is igent mondtam volna, ha egy orosz börtön falán akarnak megjelentetni. Hekla kérésére röviden összefoglaltam néhány novellám cselekményét; így megkapta az Apjafia című sztorit, ami egy apáról és a fiáról szól, akik az anya/feleség temetése után közösen lángosoznak – eredetileg azért írtam, hogy bekerüljek valamilyen szépirodalmi magazinba, de a végén sajnos nem tudtam megállni, és a halott anya (talán) visszatér a sírból. Ezzel elszúrtam a lehetőséget, hogy szépirodalmár legyek, de egyszerű horrorhoz túl sok benne a magyarkodó, sajtos-tejfölös lelkizés, valamint a feleslegesen hosszúra nyújtott és a ki nem mondott érzelmektől sistergő, egy-két szavas mondatok ritmustalan váltogatása. Felkerült a listára továbbá a Képzeletbeli tűz; igazából egy zavaros öko-apokaliptikus fantázia egy családról, akik egy lángoló erdőbe mennek kirándulni. Verses formában írtam, mivel azonban nem tudok verset írni, ez sem sikerült jól. Persze fordításban ez nem számít, magyarul meg úgysem terveztem megjelentetni. Valamint volt még egy novella, a Hatodik bé osztály kirándulása a Minótaurosz labirintusába, aminek a címe rendkívüli pontossággal ragadja meg a cselekmény velejét. A végén mindenki meghal.

Hekla azonban az utolsó történetet választotta. Porból. Ez volt a címe.

A többit csak számításból küldtem el neki, mert tudtam, hogy ez az egyetlen igazán érdekes sztorim maradt publikálatlan. Büszke is voltam a történetre, bár aggódtam, hogy szinopszis formájában nem fog igazán működni. Szerencsére működött. Hekla, miután rábólintott (magyar nyelven, Word-dokumentumként át is küldtem neki), jelezte, hogy most átad a kötet valódi szerkesztőjének, ő maga ugyanis nem beszéli a nyelvet, amire a történetet lefordítják. Ekkor szembesültem vele először, hogy a történet nem angol vagy izlandi nyelven fog megjelenni, mert a kötetet egy nyelvmegőrző program keretein belül adják ki. Egy csaknem kihalt törzsi nyelv írásos formáját akarják vele fenntartani, legalábbis a történelmi emlékezet számára is elérhetővé tenni. Hogy mi volt ez a nyelv, vagy milyen törzsről van szó, arról Hekla nem adott további tájékoztatást, és az e-mail, amiben jelezte, hogy sok sikert kíván nekem a továbbiakban, illetve hogy megpróbálja kiadatni Svédországban a Képzeletbeli tűz című sztorit, volt az utolsó üzenet, amit kaptam tőle.

Ezt természetesen elújságoltam Sepinek és Botondnak is, akik örömmel vették a hírt. Attól tartok, hogy már azt fontolgatták, kitesznek a Fantasztikus Írók Akadémiájából, mert nem vagyok elég vonzó a potenciális írótanoncok számára. Hiszen Botond tud tanítani a jövőről meg a fantasztikumról, Sepi pedig meg tudja tanítani, hogyan kell írni, mert lássuk be, ebből a csapatból írni csak ő tud. De én mit tudok tanítani? Én mit tudok írni? Már abba is belementem volna, hogy csökkentsék a részesedésem, csak ne dobjanak ki, mert ha már tanítani sem tudom az írást, akkor tényleg elmehetek árufeltöltőnek egy multihoz. Szerintem a novella eladásának hírére Sepi és Botond is megnyugodott valamelyest, mert így végül is hirdethetünk engem mint nemzetközileg publikált szerzőt, aki taníthat, mondjuk, nemzetközi kapcsolattartást vagy valami hasonló hülyeséget. A tanrendet nem gondoltuk még annyira át, elsősorban a fizetési opciókat tervezgettük, és a cégformát, amivel a legkevesebbet kell adózni. A lényeget könnyen összelopkodjuk külföldi önsegítő írástechnikai könyvekből, amiket orosz oldalakról ingyen le lehet tölteni.

Ezután a kötet valós szerkesztője és fordítója vette fel velem a kapcsolatot. Magyar nyelvű e-maileket küldött, bár jobban örültem volna az angol nyelvű levélváltásnak, mert nyilvánvaló volt, hogy a szerkesztő nem beszél magyarul. Vagy rettentő hiányosak voltak a magyar nyelvi ismeretei, vagy Google-fordítót használt, amibe azonban szintén nem az anyanyelvén írta be az eredeti üzenetet. Így hát küszködtem a mindössze egy-két soros, barátságtalan hangvételű üzenetek megértésével, mert minden szókapcsolat inzultus volt anyanyelvemmel szemben. Próbáltam rájönni, mit várnak tőlem; angol vagy magyar nyelvű jegyzeteket a történet tipikusan magyar nyelvi fordulatairól vagy kulturális kontextusáról? Történelemről? Magamról? Miután ezekre a kérdésekre nem kaptam kielégítő választ, illetve semmilyen választ nem kaptam, célirányosabb kérdéseket tettem fel a számlázás és a kifizetés mikéntjéről. Azzal tisztában voltam, hogy kettőszáz eurós tiszteletdíjat remélhetek ettől a megjelenéstől, de azért szerettem volna tisztázni a publikálás feltételeit, meg persze egy szerződést, noha egyre kevésbé hittem benne, hogy ekkora nyelvi különbséggel meg tudjuk oldani egy szerződés megírását. A biztonság kedvéért megadtam a lakcímemet és a számlázási adataimat, és sürgettem valamiféle megállapodás megkötését. Közben azt éreztem, hogy átvernek, ami hagyományos velejárója a sikerként megélt dolgoknak. Hogy történhetne valami jó dolog éppen velem? Különösen, hogy ezzel a rejtélyes szerkesztővel egyre kevésbé tudtam megértetni magam, míg végül a leveleimre sem válaszolt többé.

Fel is adtam volna a reményt, hogy a novellám valaha megjelenik, ha nem találok egy borítékot a postaládámban. Az is csoda, hogy a postás kihozta, mivel a postásunk soha semmit nem kézbesít – mindent kiszór a táskájából a postaládák tetejére, mert feltehetőleg nem tud olvasni, aztán a lakók nyugodtan válogassák ki maguknak, melyik boríték kinek jött. Ezt a levelet viszont gondosan bedobták a ládába, amin a nevem már alig volt olvasható, mintha a festék is érezte volna, milyen haszontalan bármit is jelenteni ebben a postai közegben. A bélyegek alapján külföldön adhatták fel a küldeményt; mint utólag kiderítettem, Svédországban. A borítékon nem volt feltüntetve a feladó neve vagy címe, csak az enyém. Sejtettem, hogy ez a külföldi megjelenéshez tartozó kálvária újabb állomása lehet. Reménykedtem benne, hogy a levél tartalma egy szerződés lesz, azonban amikor a konyhaasztal mellett ülve feltéptem a borítékot, nem szerződést találtam benne, hanem kétszáz eurónyi készpénzt gyűrött és mocskos tízesekben és húszasokban, valamint egy emberi fogat.

A pénzzel foglalkoztam először. Háromszor is megszámoltam, hogy biztosan megvan-e a kétszáz euró, majd egy zacskóba raktam a bankjegyeket. Kellemetlenül ragadtak. Később folyó víz alatt gyengéden dörzsölve igyekeztem megtisztítani őket, hogy elkölthetővé váljanak. Csak a pénz rendbetétele után ráztam ki a borítékból a fogat, amit még részben borított a rég rászáradt vér. Fogalmam sincs, hogy a fogak postázása illegális tevékenységnek számít-e. A fogaitól végül is szinte naponta meg akar szabadulni valaki, a fogorvosok versenyt húznak egymással napról napra, és aztán mit csinálnak a kitépett fogakkal? A fogak így, amennyiben nem élvezik az íny biztonságos, erős ölelését, szemétnek minősülnek.

A kérdés csak az, hogy miért kaptam szemetet a pénzem mellé. Nem volt számomra kérdés, hogy a borítékot az antológia szerkesztői adták fel, és hogy a tiszteletdíjamat tartalmazta, bár ritkán fizet bármilyen kiadó szerződés nélkül. Gyakran szerződéssel sem. Írtam egy e-mailt a szerkesztőnek, és mellékeltem egy fotót a fogról. Igyekeztem vicces hangnemet megütni. „Nem hiányzik egy fog valakinek?” – kérdeztem az e-mailben. Válaszként a Mailer-Daemon írt, miszerint az e-mail-címen nem található felhasználó.

Ez már inkább bosszantott, mint aggasztott. Megszűnt volna időközben a kiadó, és zárolták a fiókjaikat? Vagy csak a szerkesztő váltott címet, és a régit töröltette anélkül, hogy erről értesítést küldött volna? Egyre fárasztóbbnak találtam a megjelenéssel, illetve a megjelenés ígéretével járó hercehurcát, pedig gyakorlatilag semmit sem kellett csinálnom. Mégis, csak így pénzt küldeni egy borítékban? Hogyan kell ebből adózni? Hogyan számolom el szerződés nélkül? Vagy be kell szolgáltatnom a hatóságoknak, mintha csak úgy találtam volna? Tudtam, hogy gyorsan el kellene költenem, mert akkor nem marad más bizonyíték a boríték érkeztére, mint a fog; azt gondosan eltettem egy gyufásdobozba, magam sem tudom, miért. Talán aggódtam, hogy hamarosan visszakérik, és ha nem tudom odaadni, akkor az enyémet húzzák majd ki.

Éjszaka nehezen aludtam el, mert tudtam, hogy a gyufásdoboz és a pénz is a lakásban van. Mintha saját gravitációja lett volna ezeknek a tárgyaknak, ami megzavarta a gondolataimat, és hosszú órákon át csak forgolódtam az ágyban. Aztán, épp, amikor feladtam volna az álmatlansággal való küzdelmet, végre elaludtam.

Álmomban egy barátom születésnapi buliján voltam, a barátom lakásán. Ez az esemény valóban megtörtént, de álmomban minden különösen eltorzítva jelent meg. Nem volt egyébként rossz buli, harmincasok átlagos összejövetele, ahol már inkább eszik, mint iszik az ember. Az ilyen alkalmak, amennyiben van internet és tévé, gyakran torkollanak YouTube-diszkózásba, aminek két, egymással szoros átfedést mutató alfaja van: a trash és a ’90-es évek nosztalgiadiszkó.

A valóságban a G-Play együttes ’97-es dalát, az Ess, eső, esst tettük be, mert az volt az a pillanat, amikor a Porból című történet alapötlete megfogalmazódott bennem. Álmomban azonban nem az a dal szólalt meg a tévéből, hanem egy másik: a Partytime együttes Porból című száma. A novellámban ez a dal a cselekmény kiindulópontja. Ezt a dalt én találtam ki a novellához. Nem akartam a G-Play-számot használni, mert akkor az énekesnőjükről kellett volna írnom, de természetesen fikcióban nem akarok valós személyeket használni; minek rángassak bele létező embereket kitalált történetekbe? Így tehát a sztoriban a dal nagyon hasonlít az Ess, eső, essre, különösen abból a szempontból, hogy a Porból is egy ’90-es évekbeli, rapalapokra épülő sláger, ami az Ess, eső, esshez hasonlóan egy valóban megtörtént gyilkosság krónikája, és aminek a refrénjét egy kiemelkedő képességű énekesnő énekli.

A történet az énekesnőről szól, mert azt találtam érdekesnek az eredeti számban is, hogy míg a verzék a gyilkosság körülményeinek leírását tartalmazzák külső nézőpontból elmesélve, addig a refrén az áldozat szempontjából mesél, illetve nem is mesél, hanem az áldozat post mortem, a saját halála után írja le az érzéseit.

Az énekesnő így mind az eredeti, mind az általam fikcionalizált dalban egy halottat személyesít meg. Nem egy már halott, de a dal kontextusában még élő személyt, hanem valakit, aki a dal előadásának keretében is halott. Az énekesnő így egy kapu lesz. Egy médium.

Mivel nem vagyok zenész, és soha nem is érdekelt a zene, ezért igazából mindig az Ess, eső, ess ment a fejemben, mikor a Porbólra gondoltam. Azonban most álmomban hallottam a dalt, amit megírtam a novellában, és álmomban teljesen természetesnek tűnt, hogy a dal valós. A rapbetétek minden szavát tisztán értettem és értelmeztem, a kirobbanó, mégis melankolikus refréntől pedig álmomban egészen elérzékenyültem. A refrén bizonyos sorait kitaláltam a novellához, de a dallamot, a prozódiát, az összhangzatot egyáltalán nem. Álmomban a dal valódi lett, és valamiképp tudtam ott, az álombeli születésnapi bulin, hogy a dal miattam létezik.

A videóklipben, az eredetihez hasonlóan, kopasz, napszemüveges férfiak rappeltek különböző guggoló-térdeplő-támaszkodó pózokban autentikusnak gondolt társasházi lépcsőfordulókban, azóta bezárt klubok pultjainál, egy rendőrautó hátsó ülésén. Az énekesnőt csak a refrénben mutatta a kamera – hosszú, szőke haja mindig szétterült a feje körül; a róla készült snittekben maga elé meredt, mintha halott lenne, és úgy tátogta a szöveget. Az első refrén alatt a padlón feküdt, feltehetőleg a gyilkosság helyszínén, mert időnként ráközelítettek egy-egy nyugtalanító részletre: egy repedésre a falon, egy kalapácsra a dohányzóasztalon, egy felborult székre, aminek az egyik lába kitört. A refrén végén az énekesnő arcát fehér lepellel takarták el.

A következő refrén első snittjében lerántották a leplet; az énekesnő ezt a refrént a boncasztalon feküdve tátogta el.

A harmadik refrén előtt felébredtem.

Akár lehetett volna ez is a vége. Egy újabb eredménytelen kísérlet a kitörésre, egy újabb ígéret, amiből semmi sem lesz, csak néhány kellemetlen emlék, szorongásos álmok, keserű szájíz, miután felismerem, hogy a relatív siker ismét elmarad. Valahogy biztos ki tudtam volna magyarázni, hogy miért nem sikerült, és továbbléptem volna valami újabb remény felé. Az emberi természet már csak ilyen. Talán legközelebb sikerül, mondogatjuk magunknak, amíg végül ki nem fogyunk a lehetőségekből.

Azonban néhány héttel később megkaptam a tiszteletpéldányomat.

Tipikus egyetemi kiadvány volt, a borító undorító piros, valamilyen kivehetetlen, homályos fotó rosszul elhelyezve az egyébként unalmas címlapon. A hátsó borító teljesen üres, a papír műanyag tapintású, és nyoma sem volt a mámorító, friss ragasztóillatnak, amibe olyan könnyen bele tud szeretni az ember.

Mégis…

A copyright-felsorolásban ki tudtam venni a saját nevem, noha a történet eredeti címe nem szerepelt, vagy ha igen, akkor nem tudtam kiolvasni. A saját nevemen kívül tulajdonképpen semmit sem értettem a szövegekből, ugyanis a nyelv, amin a kötet megjelent, nem latin betűs írást használt; nem is görög vagy cirill ábécét vagy arab karaktereket. Ha nem tudtam volna, hogy ezek szövegek, inkább tekintettem volna a kötetet valamilyen művészeti kísérletnek, kalligráfiai nyomdai gyakorlatnak, mint antológiának – bár azt semmiképp sem állítanám, hogy a szöveg, illetve ezek az állítólagos karakterek, esztétikusak lettek volna. Tudom, hogy nem illik ilyet más kultúráról és nyelvről mondani, de a lapokon látszólag rendszertelenül szétszórt jelek utcai szemétre emlékeztettek, és hideg borzongás futott végig a gerincem mentén, ahogy a lapokra néztem.

De kit érdekelt? Megjelentem!

Itt kellett volna megállnom, megelégednem azzal, hogy a kötet biztosítja ingatag pozíciómat a Fantasztikus Írók Akadémiáján, Facebook-posztokra ad lehetőséget, és kitehetem valamelyik polcra, hogy mutogathassam a rokonaimnak, mi mindent elértem az elmúlt években. De nem, persze hogy nem tudtam itt megállni. Látnom kellett a történetemet ezen a különös, idegen nyelven; még ha nem is értek egy szót sem, akkor is meg kellett bizonyosodnom róla, hogy a fordítás létezik, mintha anélkül én sem létezhetnék.

A negyedik történet volt az enyém. A nevemet valamennyire eltorzítva írták le, de megengedően azt gondoltam, hogy ez hasonló lehet ahhoz, mint amikor mi levernegyuláztuk Jules Verne-t. Örültem, persze, de az örömben is az ürömet kerestem, mint mindig. Meg is találtam.

Ugyanis a cím, amit olyan jól ismertem, hiszen én adtam, ezen a nyelven láthatóan legalább négy különálló szóból állt. Igyekeztem tovább örülni, de a tekintetem mindig visszavándorolt a szavak közti hézagokra. Ezek a hézagok problémát jelentettek számomra. Okkal adtam azt a címet a történetnek, hogy Porból. Szeretem az ilyen nyugtalanítóan rövid címeket. El tudtam volna fogadni, ha a cím két szó. Angolul is két szó lenne, németül talán akár három. És ki tudja, ha ennél a népcsoportnál nem elterjedt a „porból porrá” kifejezés, akkor valamilyen módon bővíteniük kellett a címet, például arra, hogy „A porból lett ember” vagy „Porból készült és hamarosan porrá váló énekesnő”, bár utóbbi esetben akkor már szinte költői tömörséggel kell fogalmaznia a nyelvnek.

Nem hagyott nyugodni a dolog. Írtam ismét egy e-mailt a szerkesztőnek, válaszként a már megszokott hibaüzenetet kaptam. Heklának is írtam, elmagyarázva a helyzetet, de onnan is csak hibaüzenet jött vissza. Ezt több mint bosszantó dolognak találtam, de már nem lepett meg. Próbáltam különböző módokon rákeresni a kötetre az interneten, de a Google semmi hasznosat nem dobott fel. Persze a keresést nehezítette, hogy a kötet betűkészlete nem egyezett a sajátommal; még csak a címét sem tudtam beírni. Végül úgy döntöttem, hogy a Reddithez fordulok segítségért. Befényképeztem a könyv egyik oldalát (miért hazudjak; nem az egyiket, hanem az én novellám első bekezdését), és feltöltöttem néhány threadbe, ahol nyelvekről, lingvisztikai kérdésekről beszélgetnek egymással emberek a világ minden tájáról. „What Language is This?”, kérdeztem minden posztban, majd türelmesen vártam, hogy valaki válaszoljon.

Meglepetésemre az összes posztomat törölte a Reddit egyik moderátora a felhasználói szabályok megsértésére hivatkozva, engem pedig négy napra büntetésképp bannoltak. Természetesen dührohamot kaptam, hiszen nem töltöttem fel illegális tartalmat, vagy fogalmam sincs, mi kell ahhoz, hogy kidobjanak egy olyan helyről, ahol egyébként neonácik beszélhetnek a fehér faj felsőbbrendűségéről.

Azonban a letiltásom előtti utolsó pillanatban érkezett egy válasz az egyik posztomra: „Ratun sampi.” Ennyit üzent egy felhasználó, majd percekkel később a posztomat és vele együtt a kommentet eltávolították.

Beírtam a két szót a keresőbe, de nagyon kevés találat érkezett, jelentős részük irreleváns. Feldobta egy feltehetően thai személy Facebook-oldalát, valamint néhány érintőleges találatot lappokról, de egyik sem segített tiszteletpéldányom rejtélyének megoldásában. Új keresést indítottam, amihez hozzátettem, hogy „magyar”, mert ki tudja, hátha készült valamilyen promóanyag a kötetről. Szerencsém volt. A harmadik találati oldalon felbukkant egy húsz évvel korábbi cikk, az pedig említett egy fiatal nyelvészt, dr. Voit-Kelemen Andrást, akinek szakterülete egyebek mellett a „ratun nyelvek” kutatása. A nevére jött is a találat; az ELTE Nyelvi Közvetítés Intézetének egyik adjunktusa, az egzotikus idegen nyelvek szakértője. Sok egyebet nem találtam, csak néhány linket egyetemi publikációkhoz. Néhány évvel ezelőtt megfogadtam, hogy életem hátralevő részében csakis szórakoztató szövegeket fogok olvasni, ezért most is messziről elkerültem dr. Voit-Kelemen András publikációit. Felkutattam egy egyetemi melléket, amelyen elvileg elérhettem az adjunktus urat, de hiába hívtam, senki nem vette föl a telefont. Írtam e-mailt, amire hosszú napokig nem érkezett válasz, majd végül az adjunktus úr egy rövid üzenetben meghívott az irodájába az ELTE BTK épületegyüttesébe, szigorúan a fogadóórája időpontjában.

Nem kellett volna erre időt pazarolnom, de épp arra jártam, mert be akartam nézni a Könyvudvarba. Azzal áltatom magam, hogy olcsó könyveket keresek, valójában azonban rettegek attól, hogy egy nap a saját könyveimet is ott találom. Miután kiválasztottam két kortárs szépirodalmi kötetet, amit biztos, hogy soha nem fogok elolvasni, de a polcon jól mutatnak, átsétáltam az ELTE épületébe. Hideg volt a folyosókon, mert már megint nem volt pénzük fűtésre.

Kopogtam az iroda ajtaján, és dr. Voit-Kelemen András titkárnője nyitott ajtót. Nem vagyok biztos benne, hogy titkárnő volt, talán inkább tanársegéd, mindenesetre a lányon látszott, hogy kialvatlan, rosszkedvű, az élethez sincs kedve, és valószínűleg rendszeresen zaklatják. Az adjunktus úr az asztala mögött ült, mind a kábé száznegyven kilójával a régi irodai székre nehézkedve. Kordbársony zakót viselt, amit több helyen kiégetett cigarettával. Az arcán néhány napos borosta sötétlett. Minden lélegzetvételnél sípolt a tüdeje, de az asztalon hevert egy piros Marlboro és egy meztelen nőt ábrázoló műanyag öngyújtó, az adjunktus úr körmei pedig sárgák voltak a nikotintól. A hangja mély volt, és durva, a haja drótszerű.

Bemutatkoztam, és elmagyaráztam a helyzetemet; hogy szeretném összehasonlítani a novellámat a fordítással, és hátha a professzor úr, vagy hogy a francba kell szólítani ezeket az egyetemi előadókat, meg tudja mondani, mekkora az egyezés a két szöveg között. Megmutattam neki a kötetet, természetesen külön a novellámat, és vártam, hogy válaszol. Dr. Voit-Kelemen András átvette a könyvet, egy pillantást vetett a lapra, majd hagyta, hogy kiforduljon az ujjai közül a kötet. Nagyot krákogott, majd kihalászott egy cigarettát a dobozból, és egy szemvillantással jelezte a tanársegédnek, hogy nyisson ablakot.

Dr. Voit-Kelemen András nem teketóriázott. Rágyújtott, és világossá tette, hogy érti a papírra nyomtatott szavakat, noha azt elképzelni sem tudta, hogy miért akarná a ratun sampi nyelvet bárki is nyomtatásban látni. Azzal sem kecsegtetett, hogy a fordítás jó lehet, ugyanis amennyire tudta, ezen a nyelven még soha nem jelent meg fikciós kötet. Kiejteni ugyan nem hajlandó egyetlen szót sem, de le tudja nekem fordítani a szöveget. Ennek természetesen megörültem, és reméltem, hogy nem lesz nagy munka számára, hiszen ha minden jól megy, valójában az én eredeti szövegemnek és a fordításnak gyakorlatilag egy az egyben azonosnak kell lennie. Nekem az is elég, ha csak átfutja a magyar és a ratun sampi változatát (mert, amennyire én ezt értettem, az adjunktus úr ratun sampiként utalt a nyelvre, mint a reddites felhasználó), és megerősíti számomra az egyezés tényét, hogy újra tudjak örülni a megjelenésnek.

Azonban dr. Voit-Kelemen András értésemre adta, hogy tudását feltétlenül készpénzre szeretné váltani, és ennek díját oldalanként másfél millió forintban határozta meg. Tisztelem az embereket, akik nehezen megszerzett, kevesek által birtokolt tudásuknak megkérik az árát, hiszen értéke csak annak van, amiért fizetnek. Én viszont nem akartam fizetni, mert hülye sem vagyok. Ezt tudattam a professzor vagy adjunktus vagy milyen úrral, különösen, mert nem irodalmi fordítást vártam el tőle, csupán összehasonlítást. Igazán méltánytalannak éreztem, hogy több tízmillió forintot kifizessek azért, hogy a saját magam által írt történetet visszafordítassam az anyanyelvemre. Dr. Voit-Kelemen András ekkor a cigaretta füstjén keresztül mélyen a szemembe nézett, és egy diszkrét krákogás után hosszan, számos szitokszóval kiegészítve felvázolta az értelmiség válságát, hogy a tudást senki sem akarja megfizetni, majd a helyemet ebben a válságban, miszerint én akarok valamit az értelmiségtől, fizetni viszont nem vagyok hajlandó érte. Az ő szemében gyakorlatilag én magam vagyok a probléma. Ezután, számos szitokszóval kiegészítve, én magam is vázoltam a kreatív szféra válságát, hogy ez nem egy szakma, hogy sok íróra kevés olvasó jut, hogy fizetni senki sem akar a könyvekért, amikbe éveket tesz az ember, és ezzel meg is érkeztünk a közös válságunkhoz. Hogy nekem nincsen pénzem, dr. Voit-Kelemen András pedig pénzt akart.

Ekkor tette fel nekem a kérdést, amit nem akartam hallani. Miért érdekel engem, mi van a fordításban? Nem teljesen mindegy az nekem, ha csak a pénz érdekel az egészből? A pénzt megkaptam, van egy tiszteletpéldányom, a nevem úgy-ahogy ott szerepel rajta. A művet megírtam, magyarul létezik, ratun sampi nyelven pedig valószínűleg soha nem fogja elolvasni élő ember. Természetesen a művészi integritásra hivatkoztam, hogy a kreatív kontrollt soha nem szabad elveszíteni, hogy felügyelnem kell a történetem életútjának minden lépését, mintha egy gyermek lenne, akit nevelgetni kell, terelni a felnőttkor felé.

Dr. Voit-Kelemen András nem hitt nekem. Elnyomta a cigarettáját, és kipöckölte a csikket az ablakon, majd egy nagy krákogás után jelezte, hogy a fogadóórája véget ért. Amennyiben mégis szeretnék üzleti ajánlatot tenni a fordításra, e-mailben várja a megkeresésemet. Azonban nem mehettem el így, válaszok nélkül. Szégyelltem magam, de dühös is lettem. Ebben az elhízott, szívrohamára váró értelmiségiben csak akadályt láttam. Dühömben elővettem a pénztárcámat a zsebemből, és az asztalra csaptam egy húszezrest. Reméltem, hogy süt a hangomból a maró gúny, amikor megkérdeztem, hogy ez mennyire lesz elég. Ő viszont gúny nélkül válaszolt, miután megérintette a pénzt.

A címre elég lesz. Ezt mondta. A címre.

Húszezer forintból sok mindent lehet venni. Könyveket, lemezeket, több napra elég ételt, alkoholt vagy drogokat, el is lehet rakni nagy kockázatú, nem tőkevédett befektetésekbe, kriptóba, vagy a karmám kiegyensúlyozására oda lehet adni rászorulóknak. Van belőlük elég, és biztosan nagyobb szükségük van a pénzre, mint dr. Voit-Kelemen Andrásnak a piros Marlborójával. Mégis belementem az alkuba, mert ha a cím egyezik, vagy legalábbis távoli hasonlóságot mutat az én eredeti címemmel, akkor megnyugodhatok.

Dr. Voit-Kelemen András végigfuttatta az ujját néhányszor a címen, morgott magában valamit, majd előhúzott egy jegyzettömböt a fiókból, és firkálni kezdett rá. Dúdolt közben, ami nem kicsit idegesített, és majd egy perc telt el bele, mire felismertem, vagy azt gondoltam, hogy felismerem a dallamot; álmomból. Mert miközben a jegyzettömbjére firkált, én ott, az irodában állva a Porból című szám refrénjét hallottam, az adjunktus úr előadásában. Verejtékezni kezdtem, de azzal nyugtattam magam, hogy bizonyára csak felajzott idegállapotom miatt hallom bele az elhízott egyetemi előadó tónustalan dünnyögésébe a számom dallamát.

A számom. Az én slágerem, hisz ki másé lenne, ha egyszer én találtam ki, és még senki sem hallotta?

Az adjunktus úr kitépte a lapot, amire firkált; összegyűrte, majd a meztelen nős öngyújtóval alápörkölt kicsit, épp csak annyira, hogy a papír éhesen falni kezdje a lángokat. A tanársegéd vagy titkárnő, vagy nem tudom, mi, beszaladt a szobába, a kezében egy nagyobb hamutállal. Dr. Voit-Kelemen András belehelyezte a lángoló papírgalacsint, aminek lángja nem sokkal később végleg kihunyt. Az adjunktus doktor úr a kezébe vette a tollat, és a következő lapra nagy, ákombákom betűkkel felírt valamit, de gondosan kitakarta a szavakat előlem. Amikor végzett, összehajtotta a lapot, és átnyújtotta, azzal a megjegyzéssel, hogy legyek kedves majd csak az irodán kívül megtekinteni a címet, és köszöni a megtisztelő figyelmemet.

Egy perccel később már az ELTE alagsori folyosóján álltam, a kezemben a papírral, amelyen nyomot hagytak izzadt ujjaim. Többször is elolvastam a szavakat, és minden alkalommal azt reméltem, hogy megváltoznak, elkezdik majd azt jelenteni, amit jelenteniük kell, nem pedig azt, amit megértek belőlük. A papíron három szó állt, idézőjelbe téve, csupa kisbetűvel:

’fogakkal teli verem’

Állítólag viszonylag nagy a képzelőerőm, és vannak bizonyos képességeim, amelyekkel látszólag különálló dolgok között is találok összefüggést, de a két címet, hogy Porból és ’fogakkal teli verem’, sehogy sem tudtam összeegyeztetni, vagy megfeleltetni egyiket a másiknak. Az én történetemben nem szerepeltek sem fogak, sem vermek. Az én történetemben egy énekesnő szerepelt, illetve az utána folyó kutatás, amelynek során kiderül, hogy a Porból feléneklése során a nő kapcsolatba került az elhunyt lánnyal, akinek a haláláról szól a szám. Nemcsak hogy kapcsolatba került – a refrént maga a halott énekli, összekapcsolva a saját halálát az énekes életével.

Nincsenek benne vermek meg fogak, csak egy popszám, aminek az énekese halotténeklőként kezd új karriert.

Egyáltalán, mit jelent ez a cím? Egy vermet jelöl, ami tele van fogakkal? Vagy ez cselekvésre tett ígéret, hogy valamit tele fog verni fogakkal a narrátor? Milyen értelemben? Hogy ver embereket, amíg ki nem esik a foguk? Vagy fogakat maszturbál? Vagy ezek a dolgok ugyanazt jelölik? Hogy a narrátor addig ver ki fogakat másokból és magából, amíg egy verem meg nem telik velük?

Összegyűrtem a papírt, és a farzsebembe tömtem. Mint olyan sokszor, ha ideges vagyok, vagy ha nem sikerül valami, vagy ha sok pénzt vesztek, vagy ha összeveszek valakivel, vagy ha csalódom magamban, most is édességet vagy alkoholt kívántam. Az édességet talán azért, mert a gyerekkor biztonságát juttatta eszembe, az alkoholt azért, mert azt az illúziót keltette, hogy páncél a felnőttkor mindennapjaihoz. Ez is biztos gyerekkori minta: felnőtteket lát az ember inni, és mivel a felnőttek a gyereknek a biztonságot jelentik, így az alkohol is biztonságot jelent. Mivel valamennyi, fentebb felsorolt stresszelem egyszerre volt jelen, ezért nem maradt sok választásom. Csakhogy ebben a szar új világban, ahol az ELTE professzorai vagy micsodái ilyen horribilis összegeket kérnek el egy apró szívességért, nem találni normális cukrászdát. Minden specializált lett, csak fagyi, csak cukormentes fitt élet, csak fánk, amit doughnutnak hívunk, hogy elkérhessünk érte ezerkettőt. Nekem krémes kellett volna, vagy somlói galuska, valami klasszikusan magyaros és cukros, és hozzá egy rum.

Végül feladtam a terveimet, mert megláttam egy buszon Sepit. Ez azt jelentette, hogy Sepi a városban van, tehát ihatunk egyet. Vettem az Astorián a Tescóban egy Vadász csokit, aztán beültem a sarkon egy rockkocsmába, és rendeltem egy pohár Maker’s Markot. Írtam a Sepinek, hogy kocsmában ülök, ha a városban van, csatlakozzon. Visszaírt, hogy nem ér rá, mert épp Csepelen van, és fordít valamit. Tudtam persze, hogy hazudik, de nem firtattam a dolgot, mert így is olyan kevés ismerősöm maradt, akire csak úgy ráírhatnék. Ezúttal Sepin volt a sor, hogy támadjon, bizonyára, hogy kompenzáljon a hazudozásért: mikor posztolom már a külföldi megjelenést, mert az íróakadémia első posztjai között szeretnék tudni. Teljesen leizzadtam, és gyorsan kértem még egy italt. Sepinek igaza volt, már rég el kellett volna büszkélkednem online ezzel a sikerrel, amiről egyelőre egyedül én tudtam, hogy nem siker, hanem abszolút, totális, teljes bukás. Mindennek az arcon köpése, amiért ír az ember. A pénzen kívül, természetesen.

Éjjel alig bírtam aludni. Azt hazudtam magamnak, hogy az elfogyasztott italtól hánykolódom az ágyban, pedig valójában féltem elaludni. Féltem, hogy megint a Partytime együttes videóklipjével álmodom, és ezúttal látom a harmadik refrént is, amiben ki tudja, hol és hogyan tátog az énekesnő, messze a boncolása után.

Végül mégis elaludtam. Álmomban Nyíregyházán voltam, ahol a gyerekkoromat töltöttem. Az utcán álltam, pedig vihar tombolt, amiről álmomban tudtam, hogy tornádó. Az égből könyvek hullottak; az álombeli logika szerint azért, mert a tornádó felkapta őket egy másik vidéken, és elém szórta valamennyit. Legalább egy tucat könyvről volt szó, becsapódtak az utca betonjába, és lapokra szakadtak. Voltak köztük puha fedelesek és kemény borítósak is, magyar, angol, német, francia nyelvű kötetek. Mindegyiknek a borítóján az én nevem volt olvasható. A szélvészben állva elfogott a szomorúság az égből hulló könyveimet nézve; tudtam, hogy ezeket a könyveket nem írtam meg, de megírhattam volna, azonban most a tornádó elveszi a lehetőséget tőlem. Az életművem így Nyíregyháza külvárosában végzi, egy mellékutca betonján.

Aztán felébredtem; épp akkor, amikor a telefonom felvillant, hogy e-mailem érkezett. Az álom melankóliája még a mellkasomon ült, amikor megnéztem az üzenetet. Egy bizonyos Hegyi Valéria írta a magáncíméről; csak az üzenet olvasása közben értettem meg, hogy Valéria a tanársegéd vagy titkárnő lehetett dr. Voit-Kelemen irodájában, és most egy találkozót kért tőlem a fordításom ügyében. Izgatottan felültem az ágyban; talán most mégis győz az értelmiség igazságérzete, és a tudás kiszabadul abból a szűk ketrecből, ahová az ELTE tudósai zárták.

Másnap találkoztunk egy zsúfolt kávézóban, a Vas utca környékén. Kegyetlenül erős dupla presszót ittunk, és kérésére vásároltam neki szendvicset is. Napfényben, az egyetem alagsori neonsötétségéből kiemelve Valéria még elkeserítőbben nézett ki. A ruhái olcsó használt göncök voltak, itt-ott lyukak éktelenkedtek rajtuk. A lábán foszlott balerinacipő, amit úgy szeretnek a bölcsészlányok. Seszínű haját kontyba fogta, de a tincsek folyton kiszabadultak a gumi alól. A bőre olyan vékonynak tűnt, mint amin a szél is nyomot hagy. Az ajka sebes volt, mert szokása volt harapdálni idegességében. A csuklóján régi szovjet gyártmányú órát viselt; egy Pobedát, piros bőrszíjon. Biztos volt hozzá valami története, de nem érdekelt eléggé ahhoz, hogy rákérdezzek.

A szendvicse felénél tartott, amikor belevágtunk a beszélgetés lényegi részébe. Én azt reméltem, hogy önzetlenül, tulajdonképpen a szendvicsért és a kávéért cserébe összehasonlítja a két szöveget, hiszen azt gondoltam, hogy a tanársegéd az már ugyanaz, mint az adjunktus vagy professzor, csak fiatalabb, mintegy csupán a sorára vár, hogy mint az aszott holttestek a római kriptákban, elfoglalhassa a helyét az egyetemi előadók hosszú, mozdulatlan menetében. Azonban, ahogy rágta a szendvicsét, az lett világos, hogy a fiatalabb értelmiségi olyan, mint az idős – mindig a pénzről panaszkodik. Valéria is; a tanársegédi fizetés semmire sem elég, hogy egy barátnőjével lakik egy pesti szuterén garzonban; az adjunktus és az egyetemi karrier pedig annyit követel tőle, hogy nincs ideje másodállást vállalni. Megható történet volt, de én erről azt gondoltam, amit mások az írókról szoktak: hogyha nem tetszik, akkor el lehet menni dolgozni!

Láttam rajta a kétségbeesést, ahogy a pénzről beszélt. Jól ismertem a jeleket. A szája megremegett bizonyos szavak között: például a „szuterén” szó kimondása után, vagy mielőtt azt mondta, hogy „dolgozni”. Amikor erős érzelmek hajtották, akkor a nyakán is megfeszültek az izmok, például amikor az adjunktus úrnak végzett dolgok kerültek szóba, vagy az ELTE miatt kifizetetlen számlák. A szendvics után tekert magának egy cigit, és az öngyújtó után kutatott, miközben arról beszélt, hogy egyedül az adjunktus úr foglalkozott Magyarországon a ratun nyelvvel. Azonban, mivel rendkívül marginális, nyelvész kutatói szempontból inkább csak lábjegyzetnek számító nyelvről, illetve népcsoportról van szó, ezért nem is igazán tolongtak a területen a fiatal és lelkes kutatók. Valéria sem volt lelkes, inkább csak kitartó, és ekkor tette számomra világossá, hogy ő maga sem érti a ratun nyelvet – azonban ismeri az alapokat, és pozíciója miatt hozzá tud férni dr. Voit-Kelemen András jegyzeteihez. Ha azok megvannak, akkor nem lát okot rá, miért ne tudná legalább összehasonlítás szintjén értelmezni a lefordított szöveget.

Természetesen ezt nem ingyen tenné. Sőt; előleget is kér, mert elmaradt a múlt havi lakbérrel is, és nagyon szüksége van a pénzre.

A „nagyon” szónál a szája remegett meg; a „pénz” szónál megfeszítette a nyakát.

Természetesen kategorikusan kijelentettem, hogy nekem nincs pénzem, és megbántam, hogy a drágábbik karórámat vettem fel aznap. Valéria ekkor egyszerre produkálta minden tikkjét, és még a szemöldöke is megremegett. Közölte, hogy akkor viszont én soha nem fogom megtudni, mi van a fordításban, mert nem fog nekem segíteni, hacsak nem segítek rajta én is.

Ez volt talán az utolsó pillanat, amikor abbahagyhattam volna a kutatást. Igazából abba is akartam hagyni, hiszen nem nyerhettem semmit ezen az ügyleten, de sokat veszthettem, mert a pénzem mellett az önértékelésem is oda, hogyha kiderül, hogy a novellámat valójában meg sem próbálták lefordítani. Elnézést kértem Valériától, és kimentem a mosdóba, hogy időt nyerjek. Őszintén szólva utálom az ilyen kávézókat, főleg a kényelmetlen bútorok és az apró, koedukált mosdók miatt. Most is alig tudtam magam betuszkolni a szűk helyiségbe, majd meg is kellett fordulnom a gyűszűnyi helyen, hogy behúzzam magam mögött a lehetetlenül nehéz tölgyfa tolóajtót, aminek a zárja alig akart elfordulni, hogy aztán újra alkalmas pózba kelljen csavarni a testemet. Mire el tudtam kezdeni azt, amiért a mosdóba jöttem, már folyt rólam a víz, és átkoztam minden ingyenélőt, aki az utolsó egérlyukból is kávézót akar kinyerészkedni. Azon gondolkodtam, hogyan tudnám magam kivágni a helyzetből úgy, hogy Valéria azt érezze, magának tesz szívességet a nekem végzett munkával, ezért nem is igazán figyeltem a hangszóróból szóló zenére. Az ilyen kávézókban amúgy sem érdemes. Csak amikor kezet mostam, akkor kezdtem el önkéntelenül is dúdolni a hangszórókból szóló dallamot, és csak mikor elzártam a csapot, ismertem fel, hogy a hangszórókból a Porból című dal szól.

Természetesen amilyen átkozottul nehéz volt bezárni az ajtót, tízszer annyira nehéz volt kinyitni. A körmöm is felszakadt a nagy igyekezetben, hogy megtaláljam az akadozó, szoruló zárat, és addig rángattam és taszigáltam az ajtót, hogy mire kiértem a mosdóból, már egy Miles Davis-szám szólt. A So What.

Rendkívül ideges lettem, de közben a mosdóból szabadulva, az apró kávézó ablakain beszűrődő napfényben megkérdőjeleztem, hogy valóban a Partytime együttes slágerét hallottam-e a hipszter budiba szorulva, vagy csak képzelődtem. Egyáltalán nem biztos, hogy valóban halottam zenét, hiszen a vastag norvég tölgyből készült tolóajtó – ami nyilvánvalóan nehezebb és drágább volt, mint a kávézó összes egyéb bútora és berendezési tárgya együttvéve – bizonyára kiválóan szűrte a hangokat, a gigászi kávéfőzőn pedig dögösítették a kipufogót, úgyhogy minden presszót olyan üvöltéssel főzött le, mintha egy Porsche gyorsulna nulláról százra. Lehet, sőt biztos, hogy nem a Partytime-számot hallottam. Azt nem tudtam megmagyarázni magamnak, miért hivatkozom rá a fejemben számként, amikor pedig a Porból nem egy dal, hanem narratív eszköz, egy novella része, fikciós műalkotás, nincs dallama, nincs szövege, nem komponálta és nem is hallotta senki, nincsenek belőle sem fizikai, sem digitális példányok.

Mégis, halkan dúdoltam magam elé a refrént. A pulthoz léptem, és kockáztatva, hogy érlelődő idegösszeomlásom végre megérkezik az életembe, megkérdeztem a pult mögött álló személyt, akiről tetoválásai alapján azt gondolom, hogy baristának kellene neveznem, hogy lépjen vissza az előző dalra. A barista úgy nézett rám, mintha hülye lennék; ezt nem róttam fel neki, hiszen ez a pesti vendéglátós személyzet kezdő arckifejezése valamennyi helyzetben.

Azt válaszolta, nem tudja, hogyan tudna visszalépni, különösen, mert egy netes rádió szól, az pedig csak megy magától. Ha rajta múlna, mondta, akkor egy ilyen helyen csak kazettáról játszanának számokat. Alapesetben kiröhögtem volna, de most nekem is hiányzott az analóg technológia, hogy bizonyítsam, a Porból című szám nem létezik.

Megkérdeztem a baristát, hogy emlékszik-e, mi volt az előző szám, de megrázta a fejét. Cigizni volt kint, Valériával együtt.

Hát persze.

Visszaültem Valéria mellé, aki a telefonján nyomkodott valamit, és közöltem vele, hogy hajlandó vagyok kétszáz eurót fizetni a fordításért, vagy legalábbis a tételes összehasonlításért a magyar és a ratun változat között. Valéria arca egész kipirosodott, azt hittem, hogy a dühtől, de aztán kiderült, hogy az örömtől. Kétszáz euró sok pénznek tűnt számára, én pedig valahol örültem, hogy megszabadulok a mocskos bankóktól. Arra gondoltam, hogy a fogat is odaadhatnám, de féltem, hogy Valéria félreérti a gesztust.

Megbeszéltük, hogy minél hamarabb hozzákezd a munkához, hogy minél hamarabb ki is fizessem. Átadtam neki a tiszteletpéldányomat és húszezer forintot, majd hazamentem, hogy írjak valamit. Nemrég fejeztem be egy regényt, de gyűlöltem a kéziratot, mintha az tehetne róla, hogy rosszul írok, ezért inkább valami novellával próbálkoztam. Szerettem volna betörni a szépirodalmi szegmensbe, hiszen az mégiscsak nagyobb piac, hozzáértő olvasókkal, de fogalmam sem volt, hogyan kezdjek hozzá. Írhattam volna valami generációs dolgot, amiben semmi sem történik, csak minden fejezetben van valami érzékeny meglátás valamiről. Vagy rámehettem volna a nagyvadra, a szociálisan érzékeny szépirodalomra. Mondjuk, valami hajléktalan cigány szemszögéből megírni a sztorit, hogy milyen szar az utcán élni, de ezt a hajléktalan általam kitalált, lesújtóan lenéző és enyhén rasszista roncsolt nyelvén. Úgy kell beszélnie, ahogy a pestiek elképzelik, hogy beszélnek a hajléktalan cigányok. Kell a végére valami primitív, gyerekes vízió Jézusról vagy egy halott rokonról, és meg is vagyunk, vásárolhatja és átélheti a szenvedést a budai elit. Az volt a baj, hogy ha a kritikai közeg nem segít ki, akkor minden normális olvasó átlátna a szitán, és a könyvem rövid úton a Könyvudvar háromszáz forintos rakásán végzi; és miért segítene ki a kritikai közeg?

Inkább, és ez már bizonyára az őrület jele volt, rákerestem a neten a Partytime, a Porból és dal szavak kapcsolatára, amire illegális dalmegosztó szájtok, dél-amerikai párkereső portálok és pornóoldalak jöttek fel.

Megnyugodtam kissé; egészen addig, amíg a harmadik keresési oldalra nem értem. Ott ugyanis felbukkant egy Vatera-link, amitől a szar is megfagyott bennem. Mikor rákattintottam, a Chrome már csak egy halott licitlinkre vitt, és mire visszaléptem a találati oldalra, a találat eltűnt. Pedig esküszöm, láttam, hogy valaki a következő tárgyat árulta pontosan ezzel a címmel: „RENDKÍVÜL RITKA!!! PARTYTIME PORBÓL MAXI 12 PROMO BAKELIT (A OLDAL: RADIO EDIT/B OLDAL: DJ SCHUSINSKY MIX).”

Azért tudom, hogy pontosan ez volt a hirdetés címe, mert így írtam meg a novellában. A novella alapja, hogy a narrátor, aki nemrég kezdett bakelitek gyűjtésébe, a Vaterán találja ezt a hirdetést, és noha nem ismeri a számot, licitál a lemezre, mert érdeklik az ilyen ritka maxik. Kutatni kezd a dal után a neten, így jut el egy netes közösségig, amely kiterjedt üzenőfalon tárgyalja a Porból című számot, annak történetét és hatását. A narrátor lassanként elvész az egymásnak ellentmondó információk labirintusában, újabb és újabb üzenőfalakra téved, amelyek egyre nagyobb mélységben tárgyalják a számot.

Az biztos csak, hogy a dalt feléneklő nő eltűnt a popéletből. Többé nem jelent meg lemeze, nem vendégszerepelt sehol, nem bukkant fel főzős műsorokban, sőt egyesek szerint nemcsak mint művész tűnt el, hanem mint személy is. Lehet persze, hogy férjhez ment és nevet változtatott. Többen állították, hogy Németországba vagy Svájcba ment bárénekesnőnek vagy prostituáltnak. Volt, aki megesküdött, hogy hajléktalanként látta a kétezres évek elején. Azonban a legmélyebb, legokkultabb üzenőfalakon a kommentelők nagy része egyetértett abban, hogy az énekesnő valójában halotténeklő lett. Bizonyos halottak időnként megszállták, és rajta, illetve a hangszálán keresztül fejezték ki a halál utáni érzelmeiket. Arról volt vita az internetes fórumokon, hogy ez karriernek minősül-e, vagy egyszerű tehernek. Vajon a nő kap pénzt azért, hogy halottak rajta keresztül énekeljenek, vagy időnként megszállják, és énekelni kezd a halottak hangján, akár hallja valaki, akár nem? Utóbbi esetben szinte biztos, hogy az utcán vagy valamilyen intézetben végezte, hiszen skizofrén személyiségzavart diagnosztizálnának nála.

A novella lényege az elbizonytalanítás volt; hogy a narrátor már maga sem tudja, mit higgyen el, vagy mit ne. Azonban annyira izgalomba hozza a téma, hogy minden pénzét felteszi a 12 inches maxi bakelit megvásárlására, hátha az segít neki megoldani a rejtélyt. Ám természetesen a bakelittel egy sor probléma is érkezik.

Újra rákerestem a lemezre, de a Google most nem dobott fel semmit. A nyolcadik találati oldalig kutattam, minden kattintásnál a torkomban dobogott a szívem. Aztán eluntam a dolgot, becsuktam minden programot, és leültem a tévé elé egy éneklős tehetségkutatót nézni. Aztán inkább a tévét is kikapcsoltam, mert aggódtam, hogy az egyik versenyző esetleg épp a Porból című dalt veszi majd elő. Ekkor írt Valéria; immáron Facebook-cseten. Tájékoztatott, hogy megkezdte a munkát, és a szöveg első mondatai alapján a történet egy olyan emberről szól, aki virágokat próbál lopni, és ezért saját virágaival bűnhődik. Valéria legalábbis így értette, de lehetséges, hogy virág helyett fogakról van szó, ezt még megígérte, hogy ellenőrzi.

Virág vagy fog, nekem mindegy, hiszen amíg nem énekesnőkről, halottakról és bakelitekről van szó, addig mindenképp végem van. Persze senki sem tudja meg, kizárólag én, de épp elég, hogy én tudom. Elfáradtam. Olyan hiábavalónak tűnt minden. Az ágyban telefonon tovább kutattam a ratun nyelv vagy törzsek után, de semmit sem találtam.

Miközben böngésztem, rám írt Tomasics Józsi. Hogy vagyok?, kérdezte, mintha csak tudná, hogy rosszul, és persze ő is akart valamit. Nem írnék-e egy novellát a közelgő Lovecraft és az államszocializmus tematikájú kötetébe. A koncepció szerint, mint azt izgatottan leírta, a kötetben a rendszerváltás előtt játszódó novellák szerepelnek, természetesen lovecrafti kozmikus horror csavarral. Andrássy út 60. és a Nagy Öregek! Padlássöprés és Shub-Niggurat! Rákosi mint Chtulhu szolgája! Ilyesmik.

Érdeklődést színleltem, és igyekeztem módot találni arra, hogy kihúzzam magam a dolog alól, bár egy részem máris elkezdte keresni az alkalmas ötletet, és a szívem mélyén tudtam, hogy Kádár János ellopott koponyájáról fogok írni.

Hogyan sztrájkolnak az írók? Írnak tovább, csak nem kérnek érte pénzt. Magányos voltam, ezért hosszan cseteltem Józsival, aki rendkívül büszke volt a tavasszal megjelent a Borzalmas Balaton tematikájú lapszámára (Napkrém és Shoggoth! Vizezett sör és Nyarlathotep! Ezerlábú rémségek a hekkezőben!). Felvetettem neki, hogy találtam valamit, amit Lovecraft is imádott volna. Egy törzset Európában, amiről alig hallott valaki. Ez felkeltette az érdeklődését, és jelezte, hogy része olyan titkos, zárt csoportoknak (a Facebookon, nyilván), amelyek épp ilyen témákkal foglalkoznak, a legmélyebb módokon. Pontosan ezt írta.

A legmélyebb módokon.

Nem láttam más lehetőséget; a kozmikus államszocialista kötetre tettem egy félszívű ígéretet cserébe azért, hogy Józsi kutasson nekem a ratun nyelv vagy törzs után ezekben a tengermély Facebook-csoportokban.

Ez nagy hiba volt. Sok hibás lépésem közül a legnagyobb, mert szerettem Józsit, aki senkinek sem ártott soha. Épp ezért olyan szörnyű, ami történt vele.

Megint féltem elaludni; talán innom kellett volna valami töményet, hogy biztosítsam az álomtalan alvást. Mire ezt végiggondoltam, elaludtam.

Nem szoktam egyébként ekkora hülyeségeket álmodni. Vannak emberek, akik már a kóros hazudozás szintjéig elmennek, hogy időnként leírják nekem a valószerűtlenül egybefüggő és koherens, drámai álmaikat. Ezek halálra untatnak. Az én álmaim olyanok, mint bárki másé, gondolom. Zavaros képek egymásutánjai, amikből ébredés után semmi sem marad meg, csak egy-egy hangulat vagy bizonytalan emlékfoszlány. Ezekben a napokban az álmaim azonban épp olyanok lettek, mint mások kitalált álmai, amikre egyébként kritikusan tekintettem. Így most a saját álmaimat kellett volna lenéző kritikával fogadnom – de mit tehetnék, ha egyszer ezeket álmodom?

Álmomban egy erdő szélén álltam, meztelenül. Kicsit talán jobban el voltam hízva, mint a valóságban, vagy talán vékonyabb voltam, ezt nehéz egy álomban eldönteni. Tipikus álomlogika szerint tudtam, hogy körbevesznek emberek, akiket azonban nem látok. A hangjukat hallottam időnként; madárhangokat utánoztak körülöttem, míg már nem tudtam eldönteni, hogy madarakat hallok-e, vagy embereket. Persze embernek számít-e az ember, ha láthatatlan? Álmomban nem foglalkoztam ezzel a kérdéssel, mert az egyik láthatatlan, madárhangú ember megfogta a kezem, és egy fa tövéhez vezetett, ahol apró virágok vöröslöttek, és valami álombeli logika szerint kikövetkeztettem, hogy a virágok elvetett fogakból nőttek. Kíváncsi vagyok, erre mit mondana a Krúdy-féle Álmoskönyv.

A következő pillanatban már egy barlang bejáratánál álltam. A madárhangok hívtak befelé, a sötétbe. Kavicsok vágták a talpam, ahogy egyre mélyebbre hatoltam a sötétben, míg végül elértem a barlang mélyét.

Mit szépítsem a dolgot: a barlang mélyén egy hatalmas gödör tátongott; talán, ha nagyon engedékeny vagyok, akkor hívhatom veremnek is. Ez a gödör vagy verem álmomban színültig állt fogakkal. Ahogy lenéztem, láttam, hogy a talpamat sem apró kavicsok szúrták, hanem fogak, amik elszórva hevertek az ösvényen, mint virágszirmok, amik a menyasszonyt az oltárig vezetik. Mennyi fog, százezer, millió – hát nem hiányzik senkinek? Mennyi száj terméke ez, hány meg hány koré?

Ki tudja, milyen mély ez a verem?

A barlang plafonján neon gyulladt, a hideg fény a falakra loccsant. A fogak tengerén, mintha ez a millió fog elég stabil alap lehetett volna, egy boncasztal állt. A boncasztalon egy meztelen nő feküdt.

Ekkor már fel akartam ébredni, menekülni az ébrenlét világába, de a madárhangú emberek nem engedtek. A nő a boncasztalon lassanként felém fordította a fejét, és én megértettem, hogy a Porból videóklipjében vagyok, a harmadik refrénben, és az a test az nem az énekesnőé, hanem a halott lányé, akit a refrénben megénekelnek; a lányé, akit meggyilkolt a saját fiúja, és a tragédiát popszámmá formálták. Ahogy megláttam a nő arcát, keservesen megbántam, hogy megírtam a novellát. A nő tátogott, követve a refrén prozódiáját, noha zene nem hallatszott sehonnan, és a lány maga is néma maradt, csak a törött fogak potyogtak ki eltorzult szájából, mert természetesen, hogy elkerüljem az Ess, eső, ess számmal való összehasonlítást, a Porból fikciós gyilkosságát nem késsel követték el.

Hanem kalapáccsal.

Arra ébredtem, hogy üvöltök. Még hallottam a sötét szobában a madáremberek hangját, ahogy madárcsicsergést utánozva hívnak vissza az álomba. Felkapcsoltam a lámpát, mert úgy éreztem, nem vagyok egyedül a szobában. A verejték eláztatta a párnámat, és semmi kedvem nem maradt visszafeküdni az izzadt ágynemű közé. Úgy éreztem, hogy soha többé nem fogok tudni aludni, és ekkor végleg eldöntöttem, hogy felhagyok a fordítás utáni kutatással. Kit érdekel, mi van a szövegben? Az enyém vagy nem, már mindegy. Azt sem bánom, ha senki sem tudja meg, hogy megjelentem idegen nyelven, csak ne kelljen még egyszer ezt álmodnom. Ahogy az ágy szélén ülve igyekeztem megnyugtatni magam, a félelmem haraggá, sőt gyűlöletté változott. Gyűlöltem az EU-t, amiért ilyen szar nyelveket akar megőrizni, gyűlöltem ezt a törzset, amely nem tud békésen kipusztulni anélkül, hogy tönkretenné az egyébként remek alvási ciklusomat. Gyűlöltem az írást, amiért egy sor egymásnak ellentmondó valótlanság végül valós álommá változik.

Kimentem a konyhába, és főztem magamnak egy kávét. Remegett a kezem, mert ez az álom nem foszlott szét az ébrenléttel, ahogy az álmaim egyébként szoktak. Tisztán láttam lelki szemeim előtt azt az arcot; már ami maradt belőle. Még mindig éreztem a talpam alatt a fogakat; hallottam a madárhangokat a fülemben. Az ablakban ülve vártam, hogy felkeljen végre a nap, mert nappal minden sokkal biztonságosabb; nappal nem kísértenek a fikciók.

Reggel a dolgomra indultam, de az utcán sétálva rájöttem, hogy elfelejtettem, miért indultam el. Megálltam az utcán, és az elmém teljesen üres volt, eltekintve az álom részleteitől. Elővettem a telefonom, és írtam Valériának, hogy szerintem nyugodtan engedje el ezt a fordítást. Úgy döntöttem, abbahagyom a kutatást, nem akarok megtudni további részleteket. A pénzt kifizetem neki, sőt felőlem a tiszteletpéldányomat is megtarthatja, és felejtsük el az egészet. Nem látta az üzenetem, de egyértelművé tettem az álláspontom, és nem kívántam tovább foglalkozni ezzel a kérdéssel.

Később írt Botond, hogy megvan a Fantasztikus Írók Akadémiájának az első kuncsaftja. Az üzenetekből még így írásban is sütött a keserűség; hogy ugyanis ez a kuncsaft kifejezetten engem akart. Magánkurzust kért tőlem, és el is utalta a százezer forintos előleget az Akadémiának. Így, a Fantasztikus Írók Akadémiájának oszlopos tagjaként kötelességem (pontosan ezt írta Botond: hogy kötelességem) másnap megtartani az első órát ennek a Vanda nevű lánynak, aki a leírása alapján Kiskunhalasról jelentkezik be Zoomon, hogy a mesterséget kitanulva idővel maga is a szó minden értelmében véve fantasztikus íróvá váljon.

Tudomásul vettem Botond üzenetét, de a várt öröm elmaradt. Pedig minden eddigi aggodalmam feleslegesnek bizonyult; a külföldi megjelenés promóciójának hiánya ellenére fontos ember voltam; tulajdonképpen nélkülözhetetlen az akadémia frissen kezdődő életében.

Mégis…

Dél körül telefonon hívtak egy budapesti számról. Utálom az ismeretlen hívókat, de mindig felveszem a telefont. Sokkal nagyobb stressz utólag azon szorongani, hogy vajon ki hívott. Vádló hang szólalt meg a vonal másik végén – miért tettem ezt?

Nem tudtam, miről van szó, de előre elfogadtam, hogy hibáztam. Csak ekkor ismertem fel a hangot: dr. Voit-Kelemen András mély, rekedt orgánumát. Hallottam, hogy kattan az öngyújtó, és elképzeltem, ahogy felparázslik a Marlboro. Ekkor már tudtam, miért hívott. Valéria nyilván lebukott a fordítással, és dr. Voit-Kelemen András pénztárcája megfájdult, amiért valaki áron alul is vállalta a munkát. Az éjszakai rémálom ellenére felhorgadt bennem az önérzet, mert az üzlet az üzlet, és minden munka annyit ér, amennyiért akad rá vállalkozó. Már a beszélgetés elején eldöntöttem, hogy nem dőlök be az adjunktus úr bűntudatkeltő trükkjeinek csak azért, mert van fél tucat diplomája, doktorátusa, beszél számos kihalt nyelven, és generációk sokaságát tanítja. Mitől lenne ő jobb és több, mint én?

Természetesen igazam volt. Valéria lebukott; az adjunktus úr pontosan tudta, hogy a lány fordítja a szövegemet, illetve a szövegem fordítását. Dr. Voit-Kelemen világossá tette, hogy a beszélgetés ideje alatt is a kezében fogja Valéria jegyzeteit. Elismerő hangon közölte, hogy tulajdonképpen egész pontosak, annak ellenére, hogy Valéria folyamatosan a „virág” szót használja a „fog” szó helyett. Bár nem ért a történet végére, dr. Voit-Kelemen András biztosított, hogy Valéria többé-kevésbé érthetően elmagyarázta nekem a szöveg lényegét. Sejtettem, hogy most jön az a rész, ahol licitálnom kellene, hogy többet megtudjak a fordításról, amit, gondolom, elkobzott Valériától.

Hosszú szünet állt be a beszélgetésben. Meg kellett néznem a telefonom képernyőjét, hogy nem szakadt-e meg a vonal. Ha nagyon figyeltem, akkor hallhattam, ahogy az adjunktus úr mélyeket szív a cigarettájából.

Végül megkérdezte, tudom-e, miért kért annyi pénzt a visszafordításért? Sejtettem, hogy nem azért, mert taszítja a teste az anyagi javakat, de ezt inkább nem mondtam ki. Azt válaszoltam, hogy nem, nem tudom, miért kért másfél millió forint per oldalt a visszafordításért.

Azért, mert ez nem egy nyelv, mondta. Ez egy érzékszerv. Egy kéz, ami a sötétben kutat egy másik kéz után, és ha valaki olvassa és értelmezi ezt a nyelvet, akkor engedi neki, hogy magával húzza, hogy megváltoztassa.

Engeded, hogy lássanak téged anélkül, hogy te látnád őket.

Kik lássanak?, kérdeztem, de dr. Voit-Kelemen András nem válaszolt, csak újabb csendet állított fel a beszélgetésben. Olvastam a történetet, mondta végül. Valéria fordítását. Rettenetes, mondta. Borzalmas, tette hozzá. Felfordul tőle a gyomrom, annyi iszonyattal van tele.

Most már izgatott lettem, mert végül is a történet a nevem alatt jelent meg. Ha sikerül visszafordíttatnom magyarra, akkor kiadhatom magyarul is a nevem alatt, és akkor végre a két szöveg azonos lesz, és nincs miért aggódnom többé, a világ helyreáll, és még jobb, még sikeresebb, bizonyos értelemben fantasztikusabb író lehetek.

Miről szól a ’fogakkal teli verem’?, kérdeztem, végleg elfogadva, hogy ez a történet nem az enyém, sem a címe, sem a tartalma. Dr. Voit-Kelemen András köhögött vagy nevetett, ezt nehéz volt eldönteni. Arról szól, mondta, hogy valaki lop, és emiatt súlyos büntetés éri. A legsúlyosabb, ami egy ratun törzsben kimérhető az elkövetőre.

Mi az?, kérdeztem. Mi a legsúlyosabb büntetés? Erre az adjunktus úr megint köhögött vagy nevetett, és azt mondta, hogy tulajdonképpen nem ezért hívott. Fel sem kellett volna hívnia, de gondolta, jobb, ha tudom, mert különben hiába várnék.

Dr. Voit-Kelemen András közölte, hogy Hegyi Valériát a reggeli órákban holtan találták a lakásán. Lakótársa hajnalban ért vissza egy buliból, akkor bukkant rá a hírhedt szuterén garzon padlóján fekvő holttestre. A halál oka feltételezhetően szén-monoxid-mérgezés. A rendőrség vizsgálja, hogy a főbérlő hibázott-e, vagy balesetnek tekinthető-e a fürdőszobai bojler szelepének meghibásodása.

Álltam az utcán, és éreztem, hogy zsibbad a lábam a sokktól. Szegény lány. Valamiért a piros szíjas Pobedára gondoltam, amit viselt a kávézóban. Azt képzeltem, hogy még jár az óra, bár tulajdonosa már halott, és ettől színültig töltötte fel a szívemet a keserűség.

De nem ezért hívom, tette hozzá az adjunktus. Valéria meghalt, ez tragikus, mondta. Ilyen baleset gyakran fordul elő, különösen a gyenge minőségű bérleményekben. Az ügyben nem is lenne semmi különös, folytatta, azonban van egy elem, amit a rendőrség nem tud hová tenni, hiába állapították meg az idegenkezűség hiányát.

Mi az?, kérdeztem, de a hangom lapos volt, rekedt. Elhaló.

Az, mondta dr. Voit-Kelemen András, hogy Valériának egyetlen fog sem maradt a szájában. A lakásban sem találtak fogakat; ezért is hívta fel a rendőrség az adjunktust, hogy vajon Valéria műfogsort használt-e. Azonban mind az adjunktus, mind én tudtuk, hogy Valéria fogai egészen tegnapig a sajátjai voltak.

Még valamit tudnia kell, mondta az adjunktus. Ez az utolsó dolog, amit hallani fog tőlem, mert ezután elköltözöm Pestről, és többé nem érintkezünk.

Nem mondtam semmit, mire folytatta.

A ratun törzs, mondta, nem ismeri a fikció fogalmát. Bármi, amit leírnak, az valóban megtörtént velük. Ezért volt abszurd, hogy maga azt hitte, lefordítják a történetét. Nem fordították le, mert a maga történetét valóságként értelmezték. És a fordítás számukra csere. Adtak egy megtörtént eseményt cserébe azért, amit maga adott nekik. Ezért fogom elégetni Valéria fordítását, mert amiről a ’fogakkal teli verem’ szól, az nem kitaláció, hanem egy feljegyzés.

Ezzel az adjunktus megszakította a hívást.

Az interneten beszámoltak a tragédiáról; a szennylapok címlapon, a kevésbé szennylapok a futottak még hírkategóriában. Valéria nevét senki sem említette. Visszaléptem a Messenger-csetbe. Az üzenetem, hogy hagyja abba a kutatást, még mindig olvasatlan volt.

Elsírtam magam az utcán, mindenki előtt.

A következő órák homályos ködbe vesznek. Végül hazaértem, és Botond üzenete fogadott, hogy ne feledkezzek el a tanítványomról, aki reggel tízkor fog becsatlakozni a megadott Zoom-linken. Le akartam mondani az egészet, de nem volt hozzá erőm. Egyszerűbb volt túlesni rajta, mint elmagyarázni, hogy miért nem csinálom meg. A nap végére egyébként is meggyőztem magam, hogy semmi közöm Valéria halálához, hiszen ilyen tragédiák elég gyakran előfordulnak, különösen a rosszul karbantartott bérleményekben. A fogakat nem tudtam megmagyarázni, de ha nagyon akartam volna, akkor talán sikerül. Vannak például olyan ínybetegségek, amitől az ember már gyerekkorában elveszti a fogazatát.

Beléptem a hálószobába, és amint megláttam az ágyat, amit hajnal óta nem vetettem be, rájöttem, hogy nem fogok aludni. Nem akartam megkockáztatni még egy ilyen álmot; még egy ilyen ébredést. A takarónak olyan formája volt, mintha feküdne alatta valaki. Kimentem a szobából, és gondosan becsuktam magam mögött az ajtót. Leültem a tévé elé a nappaliban, és bambultam az képernyő előtt; végignéztem a híradót az RTL-en, aztán egy műsort, amiben celebek házait mutatták be, elsősorban a vécékre koncentrálva, majd a napi dupla szappanopera következett, és végül David Attenborough tűnt fel a képernyőn, hogy százévesen is előadjon a természetről. Egy erdőben állt, és jellegzetes hangján a skandináv harkályról beszélt. Tudjuk például, hogy a skandináv harkály akár száz tojást is rakhat évente? A faj sajnos a kihalás szélére került a túlvadászat miatt. Elsősorban egy helyi törzs vadászik rájuk, tulajdonképpen nem is a húsukért, hanem mert nyelvi konkurenciát jelentenek egymásnak, ugyanis akár hisszük, akár nem, ennek a törzsnek a nyelve egy az egyben megfeleltethető a skandináv harkály énekének. Hallgassuk csak, mondta Attenborough az erdőben állva. A távolból madárfütty érkezett.

Ez vajon madár vagy ember? Ember vagy madár?, kérdezte Attenborough, én pedig rémülten felébredtem a tévé előtt. Valójában valami zenés-táncos műsor ment, amiben férfiak nőnek öltöztek, a nők pedig férfiaknak, és állítólag mindannyian sztárok voltak.

Ébren voltam; de a madárfütty nem hallgatott el. Lenémítottam a tévét; de akkor is hallottam. Mintha madarak köröztek volna a falakban. Néhány kör után elhallgattak; vagy soha nem is hallottam őket, csak velem maradtak az álomból.

Ekkor láttam meg, hogy kaptam vagy fél tucat üzenetet Tomasics Józsitól. Átaludtam az üzenetek érkezését, ezért már csupán passzívan tudtam követni az eseményeket, fél órával a történtek után.

Az első kérdése az volt: „Ugye nem fogadtál el tőlük fogakat?”

Nagyon jó kérdés volt. Ha bedobnak a postaládába egy fogat, és én nem dobom ki a kukába, akkor vajon az elfogadásnak számít? Akkor is, ha nem akartam fogat senkitől, illetve nem is adtam semmit cserébe a fogért?

Ugyanakkor beláttam, hogy ez valószínűleg a fogak elfogadásának minősült. Hiszen a fog még mindig a fiókban hevert egy gyufásdobozban.

„Ember, nem tudom, hogy keveredtél ebbe bele, de a ratunokról nem mer írni senki. Viszont így végre töltöttem TOR-klienst, mentem neked a darkwebre.”

Józsi egy angyal.

„Ott van pár nagyon zárt szoba, ahol beszélnek a ratunokról, főleg olyanok, akik beházasodtak a törzsbe, aztán elmenekültek.”

Biztató.

„Mondjuk, a legtöbb már nem ír, mert eltűntek (vagy meghaltak). LOL :D”

Ez már kevésbé.

„Így is alig tudni valamit. Állítólag északon élnek, de nem tiszta, hogy hol. Lehet, hogy vándorolnak, lehet, hogy nem. Egy csomó ideig a lappokhoz sorolták őket, de a lappoknak ez nem tetszett, mert ellenségesek a ratunokkal. Félnek.”

Nagyon is átéreztem a lappok érzelmeit.

„Annyit tudtam meg biztosan, hogy nagyon fura a nyelvük. Azért is félnek a lappok tőlük, mert azt gondolják, hogy a ratun nyelv teremti a világot. Ezért sincs ratun irodalom meg színház. Félnek, hogy amit eljátszanak, az igazi lesz. Ezt érted?”

Túlságosan is jól értettem.

„A másik, ami fura, hogy gyűjtik a fogakat. Ha egy ratun meghal, akkor kiütik a fogait, és összegyűjtik valami közös, de titkos helyen az összes fogat. A ratun elöljárók még életükben kiszedik a fogaikat, és hozzáadják a közösségi foggyűjteményhez, tiszteletből, vagy valami ilyesmi miatt. Ezeket a fogakat közösségileg gyűjtik össze, és ezekkel a fogakkal szerződnek.”

Tehát mégis kaptam szerződést a pénzem mellé.

„Ezek nem sima szerződések. Tehát nem kapsz mellé papírt, hogy pontosan mit adsz miért cserébe, ezzel a törzzsel kötöd össze magad. Ezt én sem értem teljesen, de inkább tűnik valami vallásos vagy spirituális dolognak, mint pénznek. Még keresem, hogy mi lehet pontosan.”

Valójában Józsi nem kutatott tovább.

„Még annyi biztos, hogy a legnagyobb bűn, ha valaki fogakat lop. Mert a fogakat szentnek tekintik, oké? Tehát nem lehet csak úgy odaadni őket bárkinek. A törzs közösen dönt arról, kivel cserél fogat.”

Én nem cseréltem fogat, és nem is akarok fogat adni senkinek.

„Ha valakit lopáson kapnak, akkor, figyelj, ezt nagyon bírom… Akkor történetet mesélnek róla. Mert egyébként soha nem mesélnek történetet. A történetek kitalálása szerintük a halottakkal való érintkezést jelenti, mert csak a halottak tesznek úgy dolgokat, hogy az nem történik meg. Szóval állítólag a törzs tagjai a fogtolvajokat azzal büntetik, hogy történetté teszik őket. Ami a ratunok számára azt jelenti, hogy megölik őket, de nem úgy, hogy meghalnak, hanem hogy elbeszélés szereplői lesznek. Ez a halál egy örökké tartó, pokoli formája számukra. Hangsúlyozom, állítólag! Király, mi?”

Levegő után kapkodtam.

„Egyébként akkor beszállsz az államszocializmus kötetbe? Az Alfonz meg a Farkas Balázs már benne van!”

Egy kicsit kezdett érdekelni a Kádár János koponyájáról szóló ötletem.

„Egyébként vicces, hogy amióta keresem neked azt a törzses dolgot, telelakták a madarak az épületet. Csipognak mindenhol.”

Ne! Ezt mondtam a telefonnak, mintha az lett volna Józsi.

„Na, úgy hallom, bejött egy a konyhába. Megyek, kikergetem, addig hátha látod, amit írtam.”

Ne!

Ezt már le is írtam neki! Ne menj ki a konyhába! Azonban az üzeneteim olvasatlanok maradtak. Próbáltam hívni is a Messengeren, de a telefon csak csengett, míg végül a Facebook meg nem szakította a hívást.

Józsi nem jött vissza soha a konyhából.

Mit tehettem volna még? A címét sem tudtam. Hátha csak elfeledkezett rólam. Lehet, hogy a konyhában ragadt egy sörrel, vagy épp jött hozzá valaki.

Lehet…

Megpróbáltam leszedni magam is a TOR-böngészőt, hogy megkeressem ezeket az állítólagos szobákat, de egy számítástechnikai antitalentum vagyok, így végül feladtam az egészet. Írtam a Facebookon közös ismerősöknek, hogy valaki tudja-e, hol lakik Józsi, vagy fel tudja-e venni a kapcsolatot vele, de senki sem látta az üzenetem.

Mielőtt újra elaludtam a kanapén, madárfüttyöt hallottam, de fáradt voltam ahhoz, hogy reagáljak bármit is. Szerencsére nem álmodtam semmit, és reggel egész kipihenten ébredtem. Ettől persze rögtön bűntudatom lett, de nem elég erős ahhoz, hogy meggátoljon az egészséges nyújtózkodásban és reggeli ásításban. Megrezdült a telefonom, én pedig reménykedve kaptam utána, hogy hátha Józsi írt, de csalódottan láttam, hogy Botond az. Emlékeztetett, hogy tízkor vár az Akadémia első növendéke. Ne szúrd el nekünk, tette hozzá, és rájöttem, hogy épp ezt fogom tenni. Lehetetlen volt, hogy én bárkit is írásra tanítsak. Az írás gondolatától is rosszullét fogott el. A fikciót gonosz dolognak éreztem, kártékony, ártalmas démonnak, ami láthatatlanul oson be az író életébe, hogy mindent tönkretegyen. Nem, ha én az írásról beszélek mostantól, akkor csakis elítélően teszem, mocskolódva és toporzékolva szidom a szerzőket és a szerzeményeiket, lekicsinylek minden irodalmi eredményt, felhívom a figyelmet az írás kilátástalanságára. Minek írni, ha úgysem olvas már senki, helyette telefont pörget, vagy játszik, vagy kommenteket ír. Persze mindezt csak azért mondom, mert a ratunok megtanítottak, hogy féljek a fikciótól. Ébredésem pillanatában ugyanis felismertem, hogy lehet, hogy én most a saját novellám szereplője vagyok. Ha ez így van, hogyan tudnék szabadulni a saját fikciómból? Mik azok a bevett fordulatok, amiket mindig elsütök, és hogyan találhatnék valami kiskaput, hogy megússzam a saját kegyetlenségem?

Ezek természetesen hiábavaló gondolatok voltak. Tudtam, hogyan végződik a Porból című novella. Ez persze nem azt jelenti, hogy az enyém is úgy fog végződni.

Akárhogy is, az írás a pokol, és eldöntöttem, hogy erről végleg meggyőzöm a tíz órakor bejelentkező tanulót is, hogy örökre elmenjen a kedve az úgynevezett szerzővé válástól. Aztán, ha szükséges, minden egyes további reménybeli szerzővel megértetem, hogy az írás nem megoldás semmire, sőt. Az írás maga a probléma!

Miután ittam egy kávét, és megnyugtattam magam, hogy nem történhet velem semmi, hiszen ezt a történetet én írtam, úgy döntöttem, hogy felteszek egy lemezt. Milyen amatőr dolog már ez – hiszen épp emiatt kellett volna tudnom, hogy veszélyben vagyok. Ez egy írói fogás, az olvasó biztonságba ringatása, ami után kihúzzuk a lába alól a talajt. De akkor sem fogom jól megírni, vagy hatásosan. Nem, annál több az önbecsülésem. Mert az történt, hogy a polchoz léptem, és keresni kezdtem egy bakelitet; magam sem tudtam, mit; valami jelentéktelen, hangos, pörgős zenére vágytam.

Természetesen a lemezek között találtam egyet, ami nem az enyém volt. Illetve, ha nem az enyém, akkor nem tudom, kié, de nem én vettem ezt a lemezt, nem én szereztem vagy loptam. Ennek a lemeznek nem lett volna szabad itt lennie, egyáltalán; nem lett volna szabad lennie. Mert a kezemben antisztatikus tokban egy 12 inches lemezt tartottam. A belső címkén tisztán olvasható volt a Partytime-felirat. Alatta a cím: „Porból (Radio Edit)”. Tudtam, hogy a B oldalon a Dj Schusinsky mix van.

Csak álltam ott, és nevettem a lemezen. Kihúztam a tokból, hogy megnézzem, milyen az állapota. Csaknem hibátlan, a barázdák por- és karcmentesek.

Tudtam, mit fogok tenni. Tudtam, hogy felmegyek a Vaterára, csinálok egy új profilt, és felrakom a lemezt eladásra. Igen, és aztán kipostázom a lemezt a férfinak, aki a saját történetem szereplője, és minden kezdődik újra és újra és újra.

Nevettem, amikor feltettem a lemezt a lejátszóra. Azt hittem, hogy a lemez üres lesz, de nem volt az. Megszólalt a Porból, úgy, ahogy álmomban hallottam. Vajon mióta hevert ez a lemezeim között? Néhány napja? Vagy azóta, hogy megírtam a novellát? Vagy ez a lemez mindig itt volt, csak nem vettem észre? Nem érdekelt már; üvöltve énekeltem együtt a refrént az énekesnővel, akiből aztán halotténeklő lett, és ki tudja, hogyan fejezte be az életét. Talán sehogy, talán még mindig él, és halottakat énekel. Lehet, hogy hamarosan fel is csenget hozzám, hogy daloljon nekem, mint a novellám főszereplőjének, de nem ő lesz az, nem teljesen, mert minden halott megváltoztatta, amíg már nem is ember többé, hanem egy kapu, amit halottak hangjából építettek.

A telefonomra néztem. Tíz perccel múlt tíz. Újra felhorgadt a késztetés, hogy lebeszéljem az írótanoncot az írásról, úgyhogy felkeltem, és bekapcsoltam a laptopomat. Kikerestem a Zoom-linket, és rákattintottam.

Hamarosan megnyílt a beszélgetés. Igyekeztem összeszedni a gondolataimat, az első mondatokat. A számítógépem képernyőjén megjelent egy másik szoba. Először homályos volt, pixeles, de hamarosan kitisztult minden. Volt valami furcsa a szobában, de nem tudtam megragadni, hogy mi, és mielőtt rájöhettem volna, a kamera elé ült Vanda. Intett nekem, én viszont nem intettem vissza, annyira megkönnyebbültem. Ezt a nőt ugyanis nem Vandának hívták. A Zoom-ablak másik oldalán Valéria ült, elevenen és egészségesen.

Felnevettem, és mondtam neki, hogy milyen jó őt látni. Valéria vagy Vanda megvonta a vállát, és mosolygott. Megszólalt, de nem magyarul beszélt, hanem madárhangon. Nem, nem, nem, nem, ismételtem újra és újra, de Valéria vagy Vanda, vagy bárkinek is hazudta magát ez a nő, egyre csak csicsergett és füttyögött tovább, és ekkor értettem meg, mi a baj a szobával a beszélgetés másik oldalán.

Hogy ez az én hálószobám.

Rémülten hátraléptem a számítógéptől, és a nő a képernyőn madárhangon felnevetett. A hangszórók sípolva gerjedtek, mert a nevetés a lakásomban is hallatszott, és aztán a gépből már csak sípolás szólt, mintha a Zoom is csak sikoltani akart volna, és én hallottam, ahogy a szobámban, a zárt ajtó mögött a nő tovább magyaráz, noha ha nem tudom, hogy ő az, akkor azt gondoltam volna, hogy egy madár repült be a szobámba.

Közben nem tudtam levenni a szemem a képernyőről. A nő megfogta a laptopot, és körbemutatta a szobát, hogy világosan lássam, valóban itt van mellettem, az ajtó túloldalán. Aztán elhelyezte a laptopot úgy, hogy lássam a lényeget. Hogy az ágyam már sehol, ki tudja, eladták tűzifának, vagy elvitték fel északra.

Az ágyam helyén egy rozsdamentes acél boncasztal állt. Az asztalon feküdt valaki. Minek szépítsem a dolgot; tudtam, hogy ki fekszik ott, a fehér lepedő alatt, hiszen én írtam meg. A madárhangú nő intett egyet a kamerába, majd a kamerán keresztül láttam, hogy kinyitja az ablakot, és kiveti magát a mélybe.

Ugyanabban a pillanatban vagy egy tucat madár repült el a nappali ablaka előtt. A Zoom-hívás megszakadt.

Egészen addig sikerült elfojtanom a sikolyomat. Csak akkor sikoltottam, amikor meghallottam, hogy valami mozdul a hálószobában.

Kirohantam a lakásból. Az ajtót sem zártam be. Rohantam ki az utcára, hogy emberek között legyek, pedig rettegtem, hogy valamelyik madárhangon szólal meg; vagy még rosszabb, ha az én hangom lesz csicsergés. Erre a gondolatra üvöltenem kellett, és már nem fogtam vissza magam.

Így kötöttem ki megint egy kocsmában. Most nem kívántam az édességet, csak a tömény alkoholt. A mosdóban láttam, hogy az arcomra véres csíkokat szántottak a körmeim. Valamikor végigmartam az arcomat. Biztos az őrületem miatt tettem ezt. Milyen fantáziátlan még az őrületem is; egyszerű ponyvanovellává változott az életem. Rezgett a telefonom; Botond volt, kérdezte, hogy sikerült az első óra. Kimentem a kocsma elé, és bedobtam a telefonom egy csatornanyílásba.

Végül azonban mégis támadt egy ötletem. Hat Unicum kellett hozzá, de akkor is sikerült! Egy ötlet, csak úgy a semmiből! Hát nem csoda az írók élete? Nevetnem kellett, úgyhogy nevettem, és nem érdekelt, hogy egyre többen fordítják el a tekintetüket, amikor rájuk nézek. Én lettem a helyi őrült, de csak azért, mert senki sem érti meg, milyen nehéz ez. Milyen egyszerű célokat tűzöl ki magad elé, és mégis milyen lehetetlen elérni őket. Most például az volt a célom, hogy ne legyen egy szétvert arcú halott nő a hálószobámban, aki némán tátogja egy olyan popszám refrénjét, ami nem létezik, nekem mégis megvan bakeliten.