Budapest, 2026

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Samantha Shannon: Among the Burning Flowers

Copyright © Samantha Shannon-Jones, 2025

All rights reserved.

Illusztrációk © Rovina Cai, 2025

Borító © Carmen R. Balit

Borítóillusztráció @ Ivan Belikov

Hungarian translation © Bottka Sándor Mátyás, 2025

© Next21 Kiadó, 2025

ISBN 978 615 682 161 4

Fivéremnek, Alfie-nak

A szerző megjegyzése

Az Égő virágok között rövid előtörténet A Narancsfa-kolostorhoz. Az, aki most kezdi az ismerkedést A káosz gyökerei-sorozattal, használhatja belépőnek; aki pedig már ismeri a világot, bővítheti ezzel a történetet.

A könyv végén szószedet és a szereplők bemutatása, az elején két térkép található.

A sorozat kitalált univerzumát a világ különböző részeiről származó események és mondák ihlették. Egyetlen részletre sem szabad úgy tekinteni, mint ami egy bizonyos civilizáció vagy ország hiteles ábrázolása lenne a történelem egy adott pillanatában.

Korunk borzalmas eseményei

kitépték a remény fájának gyökerét,

a világ kertjében, mondanád:

levélfosztott minden, ameddig a szem ellát.

DZSAHÁN-MALEK KÁTUN

Tartalom

Térképek

Előbb

Marosa

Marosa

Melaugo

Melaugo

Marosa

Melaugo

Melaugo

Utóbb

Aubrecht

Aubrecht

Marosa

Marosa

Aubrecht

Marosa

Marosa

Marosa

Idővonal

A történet szereplői

Szószedet

Köszönetnyilvánítás

A Narancsfa-kolostor önállóan is olvasható előzménye elmeséli Yscalin bukásának történetét.

Izzó tavasz lesz úrrá Yscalin királyságán. Marosa Vetalda rab a saját otthonában, és az apja, Sigoso király őrzi. A hegyeken túl gyakorlatilag a jegyese, Aubrecht Lievelyn uralkodik. Terveik szerint együtt hoznak el egy szebb világot.

A szebb világ elérhetetlenül messze van Estina Melaugónak, aki a világ minden táján évszázados álmukat alvó sárkánylényekre vadászik.

Most pedig a nagy Fýredel az emberiség elleni bosszúra vágyik, és Yscalin lesz az első áldozat…

Előbb

Marosa

Cárscaro

Yscal Királyság

I. sz. 1003

Mielőtt város lett belőle, Cárscaro csupán egy bánya volt.

Azokban az időkben a gulthagaiak uralták Edin hatalmas földrészének északkeleti részét. A gulthagai császár szerette volna elfoglalni a többi területet is, ezért a városuktól nyugatra húzódó hegyeken túlra, ismeretlen vidékre küldte a katonáit, hogy bányásszanak vértnek, fegyvernek való rezet.

A jég borította Orsók túlsó oldalán a katonák megsejtették, hogy rezet találnak, és ásni kezdtek. Ám Edin nyugati törzsei, akiket yscalok néven ismertek, istenekként tisztelték a vidékükön található hegyeket. Átkot szórtak az újonnan jöttekre, amiért bányát nyitottak a Fruma-hegyen, mert kővé vált istent láttak abban a csúcsban, az óriást, aki megteremtette a népüket.

Az yscalok kovakővel és fával, a gulthagaiak bronzzal harcoltak. Kezdettől fogva vesztésre volt ítélve ez a háború. Az yscalokat arra kényszerítették, hogy a bányákban dolgozzanak, és felhasították a bőrüket, hogy ezzel vezekeljenek, mert tartottak istenük nemtetszésétől.

A gulthagaiak Karkara, azaz Madárketrec néven emlegették az előőrsöt, amely még azután is a száműzöttek lakhelye maradt, hogy két évszázaddal érkezésük után végleg kiűzték őket Yscalinból. Aki megszökött falai közül, odaveszett a síkságon, csontjait elnyelte a por.

A többség számára ezek az idők már rég elmúltak. A régi hegyi isteneket elfeledték, helyüket átvette a külhoni Szent. Az ősrégi rézbányák az immár Yscalin fényűző fővárosává vált Cárscaro alatt nyugodtak, a lakosok kedvükre jöhettek-mehettek.

Nem úgy jövendő királynőjük, Marosa donmata.

✶✶✶

A tavasz hetedik napján kipattant a szeme, akárha maga a Szent nyúlt volna le a Halgalant szent csarnokából, hogy felébressze. Nem messze még mindig aludt az első udvarhölgy, sötét fürtjei szétterültek a párnáján. Priessa mindig is mélyen aludt.

Marosa hallgatta a zajokat. A felük a bőrén, a testében volt, a másik felük máshol, máskor szólt. Három emlékkép villant át gyors egymásutánban: egy suttogás a fülében, egy kéz, amely szorosan fogta az övét, egy sikoly.

Amikor semmi sem zavarta meg a helyiség csöndjét, felkelt, és ujjatlan kötényt húzott az ingére. Sűrű volt körülötte a levegő: a legapróbb mozdulat is verítéket facsart. Hűs szellő, jeges ital reményében kinyitotta lakrésze ajtaját.

A folyosón látható szürkéslila fény alapján pirkadt. Ritkán ébredt magától ennyire korán.

– Donmata.

Balról jött a hang, ahol a pisztollyal és rapírral felfegyverzett Ermendo Vuleydres állt az ablaknál, keze közelében alabárd. Bizonyára rák módjára főhet abban a filigrándíszes páncélban.

– Ermendo, nem éreztél az előbb valamit?

– Enyhe földrengést.

– Ez nem hat nap alatt a hatodik?

– Azt hiszem.

Cserzett arcán nem tükröződött semmiféle érzelem. A vardyák túlságosan is fegyelmezettek voltak ahhoz, hogy a félelemhez hasonló alantas érzések mutatkozzanak rajtuk.

– Megteszem a szokásos körömet – mondta Marosa. – Ha nincs más elfoglaltsága.

– Hogyne, ragyogóságod.

Időről időre mozgott a föld Cárscaróban, de még sosem volt belőle ennyi és ilyen sűrűn. Marosa ezzel együtt hozzászokott már. A cárscaróiság része volt annak ismerete, hogy meg-megmozdul a város.

Két további őr kíséretében követték a már számtalanszor bejárt útvonalat. Marosa egyszer-egyszer megpillantotta a tükröződésüket a Megváltás palotájának fényesre csiszolt falai között. A falak között, amelyek úgy néztek ki, mintha friss tintával festették volna őket.

Ötszáz lábnyi obszidiánnal díszített tufa és bazalt volt a börtöne. Még a legalsó szinten is, ahol számos boltíves ablak engedte be a levegőt, tikkasztó hőség uralkodott. Százezer fáklya se világította volna be teljesen a folyosókat. Nemcsak hogy nyomasztóan szűkös volt, ráadásul bővelkedett keskeny lépcsősorokban és a támadók megtévesztését szolgáló álfalakban is.

Harmadik Rozaria királynő nem foglalkozott a tanácsadóival, amikor elrendelte a palota felépítését. Pedig figyelmeztették, hogy a vulkanikus kőzetek megőrzik a meleget, és hogy csak az olyan északi helyeken van szükség ilyen sötét erősségre, mint amilyen Hróth. Rozaria nem hallgatott rájuk. Ez volt az ő yscal erőt bemutató emlékműve, egyenesen Cárscaro szívében. Azt akarta, hogy olyan félelmetes legyen, akár egy féreg, emlékeztetőül arra, hogy Yscalin feltámadt a Bajok Idejének hamvaiból.

Habár nem érte meg a látványt, ahogy a torony a főváros fölé magasodik, azért sikerrel járt. Az egész várost Fýredelre emlékeztette, akinek rettentő szárnya egykor árnyékba borította a világot.

A féregre, akivel senki sem végzett.

Ermendo kinyitotta az ajtót, és Marosa kilépett a holdkaréjszerű erkélyre. A korláthoz ment, és lepillantott Yscalin fővárosára.

Cárscarót gyakorta nevezték Felsővárosnak. A földrészen nem volt még egy település, amelynek erősebb lett volna a védelme. Az Orsókból kiugró nagy szirtre emelt város mögött hátvédként hófödte hegyek magaslottak, előtte a Nagy Yscal-síkság terült el. Odalenn már nyílt a levendula, egészen a láthatárig lilába borítva a vidéket.

– Nagyon kellemesnek ígérkezik a nap – mondta Ermendo. – Szahar királyné a síkságon akarta volna eltölteni.

Marosa alig észrevehetően biccentett. Édesanyjával gyakran mentek ki a síkságra, mert jobban szerette a városnál. Néhány cárscarói megkockáztatta a leereszkedést, jobbára azért, hogy lovagoljon vagy vadásszon, de egy se tartott udvart a virágok között úgy, ahogy Szahar királyné tette.

A kegyencek és más vendégek mellett udvarhölgyei – Sennera Yelarigas, Denarva uk-Bardant és Aryete Feyalda – is gyakorta csatlakoztak ezekhez a kirándulásokhoz. Az árnyékban ettek fűszeres kolbászt, sajtot és szőlőt, és a Gloriza-vízesés bömbölése közepette beszélgettek, mialatt Marosa a többi gyerekkel játszott. Amikor különösen meleg volt, belegázoltak a vízesés tavának sekély részébe. Ezek a napok adtak némi enyhülést a sötét torony után.

Az apja sosem tartott velük.

Marosának ezek az arany órák voltak a legboldogabb emlékei. Édesanyja, amint táncol vele, addig nevetteti, amíg belefájdul a hasa, vagy lovagolni tanítja. Amikor Marosa elég idős lett, hogy megházasodjon, Szahar királyné arra használta ezeket a virágos napokat, hogy négyszemközt beszélgessenek, megnyugtassa, feleljen a kérdéseire.

Úgy érezte, mintha mindez egy másik korban történt volna. A vízesés mostanra eltűnt, akárcsak az édesanyja. Marosa elfordította tekintetét a levenduláról a tűzfolyó felé, amely manapság folyt keresztül Cárscarón.

Tizenhét éves volt, amikor ideért az Orsókban nyílt repedésből. A sistergő fény lassan, de biztosan vájt utat magának. Hamarosan beásta magát a Vatana-ház alá, és óriási gőzrobbanás kíséretében megsemmisítette a Gloriza-vízesést.

A királyok többsége elköltöztette volna a fővárosát, nem úgy Sigoso Vetalda. Költséget nem kímélve hívatott kőműveseket és alkimistákat, hogy állítsák meg a lávát. Miután nem sikerült gáttal útját állni, a meglévő csatornákba terelték, illetve újakat ástak, hogy szétterjesszék a fényt.

Mindenki biztosra vette, hogy be fog kérgesedni. Közel egy évtizeddel később még mindig nem történt meg. Most az emberek zárt kőhidakon keltek át rajta, a lávafolyam ágait a hat erény után nevezték el.

Az apja Tundanának nevezte. Az ágak a szirt peremén egyesültek és kifolytak a Nagy Yscal-síkságra, útközben fekete törmelékké hűlve. Több tonna láva halmozódott fel Cárscaro alatt: sárfoltként piszkolta össze a hegyek szegélyét, elpusztítva a levendula egy részét. Volt év, amikor a láva elkeskenyedett, hagyta leszállni az éjt, de idén kora tavasz óta sebesen, fényesen folyt. Olyan erős volt a vöröses ragyogás, hogy Marosa hetek óta nem látta a csillagokat.

Addig nézte, amíg belesajdult a szeme. A város, amelyet láthat, de nem érinthet. Apja sziklafészekként tekintett erre a helyre, amely védelmezte öröksége sérülékeny tojását. Úgy viselkedett, mintha Marosa nem huszonöt éves lenne, aki kikelt, tollakat is növesztett már, és sóvárogva vágyott próbára tenni a szárnyát.

Talán ezért érzett erős vágyat arra, hogy leugorjon.

Ezt érezte kilenc éve minden egyes nap – az óta az éjszaka óta, amikor arról tájékoztatták, hogy édesanyja meghalt.

A korláton nyugvó tenyere izzadni kezdett. Érezte, ahogy előredől, ahogy bordái összeszorítják lélegzetét.

– Donmata?

Ermendo lépett mellé. Marosa behunyta a szemét, várta, hogy elmúljon az érzés, ahogy mindig is szokott.

– Jól vagyok – húzta ki magát. – Köszönöm, Ermendo. Visszamegyek a lakrészembe.

✶✶✶

A fürdő már készen várta, mire a hálókamrájába ért. A víz gőzölögve érkezett a csövekből. Senki sem emlékezett arra, hogy kitört volna a Fruma-hegy, de még mindig fűtötte Cárscarót. Priessa hagyta kicsit hűlni a fürdőt, mielőtt besegítette Marosát, majd olívaszappannal ledörgölte, és vászonba csavarta. Miután megszáradt, udvarhölgye olajjal kente és kifésülte hosszú haját.

Ugyanolyan sötét kőből készült a lakrésze, mint a palota többi helyisége: boltíves mennyezete, fekete samani márvánnyal borított padlója, dísztelen függönyökkel keretezett ablakai voltak. Priessa tükrök segítségével tette világosabbá a palotát, és minden reggel virágokat hozatott. Ma pipacsokat.

Marosa tizenkét éves korában az anyja három lányt választott udvarhölgyének. Távoli rokona, Priessa Yelarigas volt az egyikük. Négy évvel később, amikor Sigoso király feloszlatta Marosa udvartartását és saját ízlése szerint alakította át, egyedül Priessa élte túl a változást. Apja volt a külügyekért felelős miniszter, az udvar egyik meghatározó nemese.

Marosa mindennél jobban benne bízott, kivéve Ermendót, hűséges őrét, aki gyerekkora óta állt a szolgálatában. Ruzio és Yscabel Afleytan is elnyerte a bizalmát. A testvérpár nem próbálta meg hízelgéssel megnyerni magának, mint kísérete majdnem összes többi tagja, akiket még az apja varrt a nyakába.

Százak voltak a palotában, de erre a négy emberre számíthatott. Bárcsak ne lennének vele együtt csapdába zárva!

– Neked jött – nyújtott át egy levelet Priessa. – Tegnap délelőtt érkezett a galamb.

A pecsétet már feltörték. Marosa kihajtotta, és tetszetős kézírással készült yscal nyelvű sorokat látott.

Inysi Királynőség, Ascalon

I. sz. 1003 tavaszának közepe

Marosa úrnő, kérjük, üzenje meg, hogy van! Túlságosan is rég hallottunk már felségedről, és bár Sigoso király minden bizonnyal erősen támaszkodik kötelességtudó örökösére, nagy örömmel olvasnánk híreit.

Errefelé rövid és enyhe volt a tél. Hróthban már olvad a hó, amiről úgy tudjuk, szokatlan az évnek ebben a szakában.

Reméljük és bízunk benne, hogy viszontláthatjuk majd a herceg, Aubrecht menyegzőjén, bármikor kerüljön is rá sor. Ha vallási szempontú tanácsadásra van szüksége, a főszentélyér szívesen felkeresi Cárscaróban.

Hitben és barátságban hű társa:

Sabran, Inys királynője

Félretette a levelet, és közben azon gondolkodott, mit szólhatott hozzá az apja. Minden bizonnyal sértette a büszkeségét. Oly régóta hagyta már pangani Marosa jegyességét, hogy az erényesség feje most szükségét érezte felajánlani a királyi szentélyér segítségét, akinek tengeren és nehéz terepen kell sok száz mérföldet megtennie, hogy eljusson Cárscaróba. Rossz fényben tüntetné fel ez a királyt, akinek Inys beavatkozása nélkül is kellene tudnia kezelni a családi ügyeit.

– Rögvest válaszolok is – mondta Priessának. – Sabran királynő igazán kedves, hogy a hogylétem felől érdeklődik.

– Igen.

Priessa nyári alsószoknyát, fűzőt és verdugadót, a szeméhez illő színű, sárgásbarna selyemből készült ruhát varrt rá. A kivágását vállfedő takarta. Az yscal divat az elmúlt néhány évben a vállat szabadon hagyó ruha volt, tekintettel az egyre nagyobb forróságra, de a palotán belül nem volt helye ilyesfajta szemérmetlenségnek. Az apja az udvariasság lovagja elleni sértésnek tekintette az ilyesmit.

Amikor Priessa hátralépett, Marosa megérintette a fülében lévő aranyos szeíki gyöngyöket. Aubrecht eljegyzési ajándéka volt, amelyet az Yscalintól távoli Nyugatról, a Naptáncos-tengerről hoztak.

– Priessa, ma is ugyanolyan? – kérdezte.

Barátja a tükörből nézett a szemébe.

– Igen – jött a halk válasz. – Ugyanolyan.

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Takács Eleonóra

Szerkesztette Mandl Orsolya

Előkészítés Mandl Orsolya

Tervezőgrafika és tördelés Váraljai Nóra

Korrektúra Harrach Judit

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License