1. fejezet

Az út vége

Éreztem, ahogy meglöki a szél oldalról a Golfot. Nem hiányzott, ezeken a keskeny cornwalli utakon amúgy sem volt könnyű vezetni. Egy pillanat alatt fekete felhő takarta el az eget, és hiába volt november első napja, dörögni kezdett. Az utat szegélyező fák hajlongtak, de egyébként köszönték, elvoltak. Megszokhatták már ezt az időt, ferdén növő lombjuk legalábbis erről árulkodott. Bíztam benne, hogy mielőtt komolyan lecsap a beígért vihar, fedett helyre érek. A Cross Cottage már csak néhány mérföldnyire volt.

Lanhydrocknál tértem le a főútról, követtem a navigációt, bár időnként felmerült bennem, hogy meghekkelhette valaki a rendszert, mert amit autóútként jelzett, az más részén a világnak inkább csak ösvénynek számított. Akkor kezdett szakadni a jég, amikor a keskeny kőhídhoz értem. Megdöbbentem, mennyire keskeny valójában, centikre a visszapillantó tükörtől már a két kőfal várta, hogy belekarmolhasson a kocsi oldalába. Nem hogy autó, de egy gyalogos sem fért volna el mellettem. Az ablaktörlő alig bírt az ömlő esővel, a jég dübörögve verte a karosszériát, én meg centizgettem. A házra gondoltam, ami tényleg nem lehet már messze, meg arra, hogy félreálljak-e egy legelő sáros bejáratánál, amíg kicsit elcsendesedik az idő. Amikor a vízfüggönyön keresztül hirtelen felbukkant egy piros postásautó, beletapostam a fékbe, és nem gondolkodtam tovább. Félrehúztam a kormányt, leállítottam a motort, és a hátsó ülésre néztem. Narancssárga szatyorban alma, tea, kenyér, sajt és egy üveg húszfontos whisky pihent. Ez utóbbi volt az, amire az ötórás vezetés után egyre nagyobb szükségem volt.

Amilyen hirtelen kezdődött, olyan hirtelen ért véget a vihar, nem fordult csendes esőbe, mint otthon szokott. Kivágódott a nap a felhők közül, élesen világította meg a valószínűtlenül zöld mezőket, a sötétebb, növényekkel gazdagon befutott kőkerítéseket, és a fehérségükben szinte vakító birkákat, melyek bepettyezték a tájat. Ideje továbbindulnom.

*

Egy kanyar és egy emelkedő – ennyi volt még hátra. A fényképekről jól ismert barátságos arcát mutatta a ház a késő délutáni napfényben. Mint egy hajó orra a tengert, úgy vágta ketté az aszfaltot a kőkerítés a kereszteződésben, jobbról és balról is vitt tovább az erdei út valahová. A ház mögött összezártak a lombok, előtte, a kertben pedig egy kopott kelta kőkereszt feszített. Látszott, nem ez volt az első vihara, túlélt már ezt-azt, de az is látszott, hogy jobb, ha a titkait megtartja magának.

Ahogy a csomagtartóhoz indultam a bőröndömért, nagyot taszított rajtam a szél. Fejembe nyomta a kapucnimat, utána nem sokat hallottam, de a hajamtól legalább már láttam. A csomagom nem volt nehéz, bárhová utazom, mindig úgy pakolok, mint ha csak négy napra mennék. Bevittem a cuccaimat a nyikorgó, festését vesztett kovácsoltvas kapun, akár át is léphettem volna rajta, nem volt a bőröndnél magasabb. A kaviccsal felszórt ösvény csikorgott a talpam alatt, de nem kellett sokáig hallgatnom, csak néhány lépésnyire volt a gótikus hangulatú szamárhátíves ajtó. Eléggé meghökkentem, amikor közelebb érve kiderült, nem régi szegecsekkel kivert vastag fából készült, hanem kétrétegű panorámaüveg ragyog a keretben, a diszkréció teljes mellőzésével tökéletes belátást engedve a ház belsejébe. Az ajtó előtt kis kunkorodással rugós lábtörlő huncutkodott, én meg, miután megtaláltam a sufniban az ajtó mögé rejtett kulcsot, benyitottam.

Ekkor két dolog történt egyszerre: megbotlottam a lábtörlőben, és az egyetlen kő lépcsőfokon átesve irgalmatlanul megütöttem a sípcsontomat – és egy hatalmas dörgéssel újra leszakadt az ég. Velem együtt akadálytalanul zuhantak be a házba a vízcseppek. Ültem a hideg földön, hüppögtem magamban, várva, hogy a fájdalom enyhüljön, közben kíméletlenül áztatta a házat és verte a hátamat az eső.

– Megsérült, kisasszony? – hangzott mögülem. Majd kis szünet múlva a hang folytatta: – Érti, amit mondok?

Egy ilyen helyzetben az ember sok mindenre vágyik, legelőször is arra, hogy bár emelte volna magasabbra a lábát, vagy tolta volna arrébb azt a nyomorult lábtörlőt. Aztán arra, hogy ha már elesett, legalább ne fájna annyira, hogy azon kelljen morfondírozni, vajon milyen érzés, amikor eltörik valamije, ez már az az érzés-e, vagy azért annyira nem komoly a helyzet. Aztán szeretné valahogy megtapogatni azt a lábszárat, amikor már kilát a fájdalomból, hogy kilóg-e a véres csont, vagy nem. Mindezt persze lehetőleg egyedül. Erre itt kisasszonyozik valaki a hátam mögött, ráadásul férfi, és már az első szavaiból kiderült, azt is tudja, hogy messziről érkeztem.

Próbáltam kinyögni valami értelmeset, de azon túl, hogy igen, igen, nem jutottam többre. Azt szerettem volna mondani a hátam mögött álló láthatatlan idegennek, hogy csak menjen, majd megoldom, de még mindig csak azt ismételgettem, hogy igen, igen. Egy sáros gumicsizma jelent meg ekkor a látómezőmben, olyan olajzöldszerű, amilyen a felette lévő nadrág is, a fölött egy kéz nyúlt le értem, egyértelműen ki akart segíteni a tócsából, amiben üldögélve már egész otthonosan éreztem magam. Arra jutottam, hogy ha az egyik lábam esetleg törött is, a másik még működhet, így elfogadtam a segítséget.

*

Alacsony, izmos ember állt előttem, kerek, pirospozsgás arccal, és méregetett. Kék szeme kedves volt, de a bajusz az orra alatt mókás, értelmetlen. Miért növeszt valaki ilyen szőke szőrt magára, ha évtizedekkel idősebbnek látszik tőle a koránál? A segítségével odabotorkáltam az étkezőasztalhoz, és lerogytam egy egyszerű faszékre. Amíg az idegen behozta az esőből a bőröndömet meg a szatyromat és becsukta az ajtót, óvatosan megnyomogattam a lábam a nadrágon keresztül: persze nem lógott ki a csont. Legalább nem kell a sürgősségire vitetnem magam.

A férfi egy ideig még nézegetett, majd úgy döntött, újra megpróbál beszélni velem.

– Megláttam, hogy a csomagja kint ázik, az ajtó nyitva, maga meg a földön ül. Épp akkor hajtottam el a ház mellett, amikor elkezdett esni.

– Hááá, már jól vagyok, köszönöm – próbáltam normális hangon beszélni, és kicsit összeszedni magam. Tényleg csak arra vágytam, hogy egyedül maradjak, meg egy pohár whiskyre. Reméltem, hogy nem törtem el az üveget, amikor megbotlottam.

– Rendben, már megyek is. De árulja el nekem, minek jött ide?

A kérdés egész konkrétan bunkóság volt. Fájt a lábam, fáradt voltam a vezetéstől, meleget akartam és nyugalmat. És ez a kis ház épp ezt fogja nyújtani nekem.

Nem válaszoltam, csak odabicegtem az ajtóhoz, és kinyitottam neki. Értette, indult. Utánaszóltam, hogy azért tényleg köszönöm.

Hülyeség, de hirtelen az jutott eszembe, hogy ez a ház utál engem. Ekkorát esve érkezni egy épületbe nem szokványos dolog. Ha szeretne, fogadhatott volna kedvesebben is.

Kinyitottam a lépcső alatti kis tárolót, jól sejtettem, ott volt a vödör meg a felmosó. Bicegve feltöröltem a tócsákat a padlóról, levettem a cipőm, átázott kabátom, és végre körülnéztem, hogy hol is vagyok. Sok száz éves kőház a semmi közepén – pont, ahogy akartam.

2. fejezet

A föld illata

Csak a filmekben sípol a vízforraló, amikor elkészül a teavíz, a valóságban hangosan zubog az elektromos kanna, aztán egy kattanással kikapcsol. Elégedetten forráztam le a teafüvet meg a kis darab fahéjat a bögrémben, és úgy döntöttem, a reggeli fényben felderítem a konyha titkait. Rövid ajtónyitogatás után meg kellett állapítanom, hogy egy kicsivel több szeretetet is kaphatott volna ez a helyiség, de komorságában és ürességében is volt benne valami fenséges. És egy furcsa szag, ami nagyon gyakran beeszi magát az öreg épületekbe, hiába újítják fel, szigetelik, vagy festik ki őket. Kicsit dohos, kicsit áporodott, de semmi komoly, amin egy rendes szellőztetés öt perc alatt ne segítene. Így aztán elindultam a kétszárnyú ajtó felé, hogy beengedjem a föld szagát az eső után.

Nyugtalan éjszakám volt, a régi szokás szerint megszámoltam ugyan elalvás előtt a sarkokat a hálószobában, hogy álmomban meglássam a jövőt, de az álmom után reggel újraszámoltam az egészet, hátha eltévesztettem, és mégsem válik valóra az éjszakai lidércnyomás. Nyomasztó képek és lények üldöztek. Menekülés közben telefonon akartam segítséget kérni, de szétesett a kezemben a mobilom, amikor tárcsázni kezdtem. Megállítottam embereket, de senki nem adta kölcsön a saját készülékét, végül, amikor valaki mégis megszánt, egyszerűen nem jutottak eszembe a telefonszámok. Reggel aztán eléggé megörültem, amikor rájöttem, hogy az ágy fejénél lévő gipszkarton pengefalat nem vettem számításba. Nem tartom magam babonásnak, de azért megnyugtatóbb lett így a helyzet.

A ház hátsó részén üvegfalak közt, üvegtetővel fedve egy kényelmes olvasószobát rendeztek be, ultramarinkék fotelekkel, kerek kis üvegasztallal és egy hatalmas marhabőrrel a padlón. Itt vertem tanyát a teámmal. A szél nem csillapodott, a tetőn át jól látszott, ahogy sötéten integetnek a fák, rázzák le magukról a vízcseppeket. A régi épület néha megnyikordult, reccsent itt-ott, a fafödém engedett a levegő nyomásának.

Amikor erre a két hónapos állásra jelentkeztem, az esélytelenek nyugalmával vágtam bele. Sem végzettségem nem volt hozzá, sem a nyelvet nem beszélem elég jól, nem tudtam gyerekmondókákat angolul, még angol dalokat sem, kivéve a London burninget, de nem vagyok biztos benne, hogy egy hároméves londoni épp ezt akarja hallani a vidéki vakációja során. Egy dolgot viszont tudtam: levegőváltozásra van szükségem. Az utolsó két évem egybefüggő mélyrepülés volt, zuhanás inkább. A nyugalmas házasságból, jól fizető munkából, a viszonylagos békéből semmi sem maradt. Előbb a férjemről derült ki, hogy egy szemétláda, aztán kitört a háború, végül a munkámat vesztettem el, mert a gazdaság többé-kevésbé összeomlott.

Unalmamban az internetet bújtam. Egy londoni család keresett segítséget a gyerekei mellé, amíg az év végét Cornwallban töltik. Nyilván nem volt kedve velük utazni a londoni dadusnak. Meglepődtem, de meg is ijedtem, amikor visszaírtak, hogy beszéljünk telefonon. Aztán megérkezett a levél, benne a részletek. Az álláshoz járt ez a ház is, küldtek képeket, és én beleszerettem a lehetőségbe. Ahogy lenni szokott, már ki is színeztem magamban a jövőt, és a fejemben hamarosan az egész munkából csak a nyugalom, az új élet és a Cross Cottage maradt.

Volt két hetem, amíg megérkeznek Forsterék. Úgy döntöttem, azt a két hetet alaposan kihasználom.

*

Mivel a lábam működött (egy dudort és a lila foltot leszámítva), napközben a környék sétaútjait igyekeztem felderíteni. Először a keskeny kőhídhoz gyalogoltam vissza. A tábla szerint valamikor az 1300-as években építették, azóta szolgál kitartóan. Nagyjából két méter széles lehetett, de a gyalogosoknak – a száguldó lovak és lovas kocsik elől menekülésként – kis V alakú kiugrókat építettek rá a régi mesterek. Alatta a Fowey folyó lustálkodott barnán és hangosan, hiába volt november, nyüzsgött az élet mindenfelé. A folyót követve sétáltam tovább, lila, fehér és sárga virágok nőttek az út mentén, arrébb fehér pöttyös, piros kucsmás, hatalmas gomba bújt meg a folyondárban. Mókus rohant át az úton, és bámult meg alaposan a szelídgesztenyefa maradék lombja közül, a mezőn meg két kabátos ló rágcsálta a füvet. Amikor odamentem a kerítéshez, kedves asszony szólított meg a másik oldalról.

– Jöjjön csak be nyugodtan, szelídek ezek, meg öregek is, nem bántanak.

Hálásan megköszöntem neki, gyengéim a lovak. Persze kiszúrta, hogy a kiejtésem nem egy született cornwallié, hát kérdezgetett, kiféle vagyok. Amikor kiböktem, hogy Forsterék téli nevelőnőjét tisztelheti bennem, gyorsan témát váltott.

– Ezen a legelőn már a nagyapám is lovakat tartott – magyarázta kedvesen. – El nem tudnám képzelni az életem máshol. A Restormel Manorben, ott, abban az ötszáz éves udvarházban még Károly herceg is meg szokott szállni, akarom mondani Károly király és Kamilla királyné. Mert övéké ám ez a terület, tőlük béreljük, vagyis, miket beszélek, most már Vilmos herceg a landlordunk.

Abba az irányba néztem, amerre mutatott, a fák közül kikandikáló gyönyörű, kétszintes kis kastélyra, melynek bal oldalán régi gazdasági épületek húzódtak.

– De itt jön George – rántott ki a bambulásból. – Szevasz, George! Hogy vagy ma? Kihúztátok a birkát a sárból?

Az érkező felé néztem, és megállapítottam, hogy most legalább már tudom a nevét tegnapi jótevőmnek. Hogy örültem a találkozásnak, az nem volt igaz, bár szívélyesen mosolyogva ezt állítottam, amikor mellénk ért. Az alacsony fickó megint megnézett magának, valami olyasmit mormogott az orra alatt, hogy ő is, majd pörgős beszédbe elegyedett a lovak gazdájával, ahogy a szavaikból kivettem, az asszonyt Maggie-nek hívták. Tegnap történt a nagy jégeső alatt, hogy egy óvatlan birka a folyóparti fák között menedéket keresve lecsúszott a meredek parton, és addig kapálózott, míg szinte elnyelte a sár. Odasietett gumicsizmájában a viharban George tegnap délután, hogy segítsen az öccsének, mielőtt a jószág megfullad.

– Átkozott vidék ez – folytatta a férfi, kicsit mintha nekem mondaná.

Hogy valóban így volt-e, nem volt kedvem kideríteni, inkább udvariasan elköszöntem, hadd beszéljék meg a dolgaikat nyugodtan.

*

Amire visszaértem a Cross Cottage-hoz, megint feltámadt a szél. Meg-megbökött, terelgetett, mintha arra akarna rávenni, hogy menjek vele, mindegy, hová, csak messzire. Örültem, amikor végre becsukhattam magam mögött a ház ajtaját, és a szűk előszobában levettem a kabátomat meg a bakancsot. A fura szag nem múlt el, nem doh volt ez, valami más, kicsit szúrós, kicsit kesernyés, úgyhogy végignéztem minden zugot, hátha valaki ott felejtett egy zsák rohadó krumplit, felpuffadt felvágottat vagy valami ilyesmit. Semmit nem találtam. Néztem a kandallót, és már tudtam, hogy ezt a helyet nagyon fogom szeretni. A tűztérben rendesen összerakott fakupac várta, hogy ha hideg lesz, vegyek elő egy doboz gyufát, és órákon át figyeljem a lángokat, hallgassam a fa pattogását.

Korán szürkült, a villanykapcsolóhoz léptem, de ahogy hozzáértem, hatalmas csattanással kialudt minden. Nem világított a tévé apró piros fénye, a konyhában elhallgattak a gépek, a mikró órája sem mutatta, mikor tört rám a sötétség. Kis ideig vártam, hátha visszajön az áram magától, majd elindultam kapcsolószekrényt keresni.

Vicces, mennyi rejtekhely van egy ilyen régi házban. Befalazott tűzhelyek, fura kis folyosók ott, ahol nem számít rá az ember, csapóajtószerűség a padlón, félig a szőnyeg alatt. Amikor már a telefonommal kellett világítanom, előkerült a kapcsolódoboz is. Egy színes csempés fal és egy kétágú fali gyertyatartó mellett, félig a függöny takarásában találtam meg végül azt a kis, derékmagasságig érő ajtót, ami a kapcsolódobozt rejtette. Szerencsére kulcs nem kellett hozzá, így csak kipattintottam, és visszanyomtam a biztosítékokat. Az állólámpa egyből világítani kezdett, én meg örültem, hogy egyúttal megvan a rossz szag forrása is. Ma már nem fogom kirámolni ezt a zugot, de holnap, világosban ez lesz az első dolgom, döntöttem el.

Vannak helyek a világban, ahol, miután lemegy a nap, mindenütt utcai lámpák ragyognak, a díszkivilágításban az épületek még szebbek éjjel, mint nappal. Aztán jártam más helyeken, ahol este tizenegykor lekapcsolják a külső fényeket, takarékoskodás és természetvédelem kézen fogja ilyenkor egymást. A Cross Cottage környékén azonban semmilyen utcai világítással nem bajlódtak, és mivel november másodikát írtunk, délután 4:53-kor már lement a nap, egy óra múlva fekete sötétségben susogtak a fák, neszeztek az állatok, és nézett szembe velem a nyitott konyhaajtóban a benti fénykörben megragadva egy bátor róka. Szerencsére senkit nem kellett figyelmeztetnem váratlan látogatómra, mert a meglepetéstől úgysem jött volna ki hang a számon, csak álltam megkövülten, ahogy ő is, majd felocsúdva becsuktam az ajtót. Jó lett volna egy kis rozmaring a krumplimhoz, de megleszek anélkül is.

3. fejezet

A Vörös Oroszlán

Tusolás közben egy égő karmolás nyomára lettem figyelmes az alkaromon. Nem emlékeztem rá, hogy séta közben bármiben elakadtam volna, meg kicsit gyulladt is volt már, olyan, ami nem néhány órás. Bekentem és felöltöztem. Úgy döntöttem, mielőtt kongatnak az utolsó körre, megnézem magamnak a helyi kocsmát. Errefelé nem a kanbulik terepe a pub, és nem is csak az alkoholista közönség érezheti otthon magát benne. Beültem a Golfba, és meg sem álltam a Vörös Oroszlánig.

Ólomkeretes ablakaiból ömlött a sárga fény az utcára, és amikor valaki kinyitotta az ajtaját, a fény mellett a hangzavar is utat talált magának kifelé. Alacsony mennyezetű helyiség volt, tágas belső térrel. Egyik oldala fapadlós, a másik szőnyegpadlós, nem jöttem rá, hogy mi a funkcionális különbség a két rész között. Nekem a szőnyeges fél jobban tetszett, így azon az oldalon tettem le a táskámat egy magasabb asztal melletti bárszékre. Nem akartam beszélgetni senkivel, csak egy kicsit emberek között lenni, inni egy italt, és hallgatni, ahogy mások élnek. Odamentem a pultoshoz, egy pohár Taliskert kértem. Meghökkent, de kimérte, én meg a telefonommal fizettem, és visszaballagtam a táskámhoz. Jólesett a nyüzsgés. Balra egy négyfős asztalnál három lány koktélozott, hangos kacagásuktól zengett az öreg épület. Aztán megérkezett hozzájuk a negyedik is, fekete spánielt vezetett pórázon, de amikor leült, a kutya úgy döntött, nem marad az asztal alatt, inkább a gazdi ölébe fészkelte be magát. Jobbra tőlem egy pár beszélgetett csendesen, ausztrál juhászkutyájuk engedelmesen a szőnyegen feküdt, de szemét le nem vette volna a férfiról. Előttem késői sunday roastot evett egy idősebb és egy fiatalabb pár, épp azon gondolkodtam, hogy milyen rokoni viszonyban lehetnek, amikor valaki megállt mellettem. George volt az.

– Jó estét! – szólított meg barátságosan. – Gondoltam, ha már harmadszor találkozunk, akár be is mutatkozhatunk egymásnak.

Én nem pont ugyanezt gondoltam, jobb lett volna, ha soha többet nem kell találkoznom azzal az emberrel, aki olyan méltatlan helyzetben talált rám, és akivel, lássuk be, eléggé udvariatlan voltam.

– George vagyok, George Hope. Ő pedig az öcsém, Byron – intett a mögötte ácsorgó férfi felé a söröspoharával.

– Florence vagyok – állítottam magabiztosan. Oké, nem mondtam igazat, de mindig is szerettem volna, ha így hívnak.

Ekkor a Byronnak nevezett férfi felém fordult, és elnevette magát.

– Miért nem mindjárt Adele-nek nevezed magad? – látszott, hogy aznap nem az első söre van a kezében, de azért részeg sem volt. Csak épp kibökte, amit gondolt. – A kiejtésed elárult – mosolygott tovább, mintha kimondtam volna a bennem szorult kérdést. Egy fejjel magasabb volt, mint a bátyja, pirospozsgás ő is, napszítta szőke, és semmi kerek fej.

Elkaptam a szemem róla, és én is nevetni kezdtem. Biztonságosabb volt a bajuszos George-hoz beszélnem.

– Flórának hívnak, ez egy magyar név. Gondoltam, könnyebb megjegyezni a Florence-t – magyarázkodtam bénán, azért elég égő volt a helyzet. Szerencsére nem vették komolyan.

– Rendben, ha szeretnéd, maradjunk a Florence-nél. Ülj át az asztalunkhoz, ne búslakodj itt egyedül – folytatta George.

Szabadkoztam, de megfogta a poharam, és elindult vele egy hangos asztaltársaság felé a pub fapadlós részébe. Közben beleszagolt az italomba, nem volt szívbajos.

– Kevés nő iszik itt whiskyt, pláne az ilyen karcosabb fajtát.

Nem tudtam eldönteni, hogy ez bók volt vagy oltás. Szorítottak helyet nekem is a padon, én meg már megint magyarázkodni kezdtem, hogy hát tényleg ezt szeretem. Lehet, hogy gáz, de egy pohár ebből a karcos, füstös italból megnyugtat, az íze finom, és miután lenyeltem, olyan érzés, mintha angyalkák simogatnák a hasamat. Persze a kedvencem a tizenhat éves Lagavulin, de annak az utóbbi néhány évben annyira felment az ára, hogy jóformán megfizethetetlen… Körülbelül itt tartottam, amikor észrevettem, hogy nemcsak George, de mindenki engem figyel. Zavarba jöttem.

– Látod – fordult Byron a kelleténél kicsit hangosabban a bátyjához –, ez kemény csaj, ezért nem fél a Cross Cottage-ban egyedül. Azok után, amik ott történtek, én el nem töltenék ott egyetlen éjszakát sem!

Meghökkentem, de nem csak én. Úgy látszik, a Hope fivéreknek nem erősségük a szokásos brit udvariasság. Már bennem volt a kérdés, hogy miért, mi történt a házban? Mikor? Kivel? De a többiek röhögni kezdtek, kijelentették, hogy Byron egy kéthetes kiscicával sem merne kettesben maradni egy hotelszobában, aztán fokozták az ugratást, a végén már én is velük nevettem. Amikor elfogyott az italom, szedelőzködtem. Egy pohárral még vidáman hazavezetek, és a törvény is engedi. Nem vártam meg, hogy egy újabbat belém diktáljanak.

*

Iszonyú fejfájással ébredtem. A bal halántékom szaggatott, szédültem, émelyegtem, még a felső fogsorom is sajgott tőle. Nem vagyok egy fejfájós típus, az idegen környezetre és a szokatlan frontokra fogtam az egészet, és a gyors reggeli pirítós után bevettem egy fájdalomcsillapítót. Csak ültem a kanapén, és vártam, hogy javuljon a helyzet. Igyekeztem összeszedni a gondolataimat, hogy mit is akartam ma csinálni. Ahogy a migrén enyhült, úgy javult a kedvem is, és nem foglalkozva az ablakon befütyülő széllel, visszamentem a tegnap esti áramszünet alatt felfedezett kis tárolóhoz.

Aminek egy méter magas az ajtaja, az gyakran beljebb is egyméteres, felkészültem tehát rá, hogy négykézláb fogom átvizsgálni a terepet. Kinyitottam az ajtót, a mobilommal világítani kezdtem, és bemásztam. Oké, nem volt jó szag. Nagyjából másfél méter lehetett az a rész, amit elsőre belát az ember, és semmi nem volt ott a kapcsolószekrényen kívül, némi port és szöszmöszt leszámítva. Beljebb nyomakodtam, hogy megvizsgáljam a falak tövét is, és akkor láttam meg. Egy keskeny nyílás volt az egész, mintha egy másik ajtó lenne a kanyarban, és valószínűleg a lépcső alatti tárolórészhez tartozott, mert ott már fel lehetett egyenesedni, és akár lépni is néhányat. Deszkafal, döglött bogarak, halott pókok, egy aszott egér, és egy fedeles fonott kosár volt minden. Örültem, hogy megvan a rothadó krumpli, felemeltem a kosár fedelét, de valami nagyon mást találtam benne. Egy régi kaucsukbabát, olyan csecsemőfélét, igazi szőke emberhajjal, szakadt, piszkos, világoskék csipkedíszítésű ruhában, a feje furcsán lógott és az egyik szemét benyomta valaki. Valószínűleg nagyon kikapott volna a tulajdonosa, ha kiderül, hogy tönkrement a játék, azért rejthette el ide, ahol vagy ötven éve biztos nem járt élő ember. Egy darabig nézegettem, aztán arra jutottam, hogy megpróbálom megjavítani ezt a babát, a ruhácskát is kimosom, megvarrom, és ha megérkeznek Alison Forsterék, odaadom nekik, biztosan az ő egyik ősüké lehetett, a kislány örülni fog egy ilyen különleges ajándéknak. Visszamásztam új szerzeményemmel a nappaliba, hogy alaposabban szemügyre vehessem napfényben is.

Nem nyújtott derűsebb látványt ott sem. Nekiláttam levenni róla a ruháját, óvatosan nyúltam hozzá, nehogy még jobban elszakadjon az anyaga, ezek a régi kelmék elég sérülékenyek. Lehámoztam a felső réteget, a világoskék, csipkés részt, és próbáltam kitalálni, hogyan fogom a fejet stabilizálni. Az ilyen babáknál rendszerint van egy belső pertlirendszer, az tartja a mozgatható karokat-lábakat és a fejet is stabilan, valószínűleg az egyik szál lecsúszhatott a horogról – arra gondolni sem akartam, hogy elszakadt. Ahogy forgattam a játékot, egyszer csak észrevettem egy pirossal rajzolt karmolást az alkarján, vicces volt, hogy pont ott, ahol előző nap a saját karomon találtam egyet. Feltűrtem az ingem ujját, hogy megnézzem – az az igazság, hogy nem javult, sőt újra égett, mintha csak most szereztem volna. Kicsit gyulladtabb volt a kelleténél, ezért újra bekentem, és három ragtapasszal most le is ragasztottam. Hadd gyógyuljon meg rendesen.

Egész délelőtt elvoltam a babával, kimostam a ruhácskáit, kiterítettem mindet a kertben, és a szélben gyorsan meg is száradtak. Óvatosan letakarítottam a csupasz játékról az évtizedes koszt, még a piros filcnyomot is könnyen le tudtam törölni. Egy darabig ugyan küzdöttem vele, de végül a fejet is vissza tudtam akasztani a helyére, csak a szemecskével nem boldogultam. Úgy döntöttem, annak egy újabb körben állok neki, addig az interneten keresek valami videót, amiben elmagyarázzák, hogyan lehet újra pislogóvá tenni egy ilyen szép régi babaarcot.

*

Korgott a gyomrom, de semmi kedvem nem volt megint pirítóst enni, és főzni sem. A szekrényben találtam egy doboz kekszet, abból rágtam el néhányat. A délutánt emberek között akartam tölteni, megnézni, milyen egy igazi délnyugati kisváros, esetleg venni magamnak egy pulcsit is, mert azt már láttam, hogy azzal a négy inggel, amit hoztam magammal, nem fogom kihúzni, ha tényleg dolgozni kezdek.

Keskeny, egynyomos úton hajtottam, mindkét oldalról eltakarta a kilátást a magas kőkerítésre ültetett növényzet, ami az út fölött összeért. Olyan érzés volt ott vezetni, mintha egy alagútban tenném. Kicsit mindig összeszorult a gyomrom, amikor szembejött egy-egy autó, ilyenkor az tolatott hátra, akihez közelebb volt egy kiszélesített rész, amit itt passing place-nek neveznek. Egy mérföldnyire sem voltam még a háztól, amikor nekem kellett félreállnom, és ahogy hátranéztem tolatás közben, egy halványkék ruhás szőke lányt láttam átsuhanni az autó mögött. Megijedtem, nehogy elüssem, de ahogy újra odanéztem, már sehol nem volt. A ruhája nagyon emlékeztetett arra, amivel egész délelőtt dolgoztam. Furcsa egybeesés, és eleve furcsa ilyen ruhában sétálni. Lehet, hogy csak a fantáziám játszik velem, gondoltam. Tovább vezettem, de már nem volt annyira jó kedvem.

Falmouth közepén a parkolóban egy régi Land Rover Defender mellett álltam meg, errefelé rengeteg volt belőlük, jó állapotban, szépen karbantartva, bármelyiket elfogadtam volna, ha az utak hozzá csak egy kicsit is szélesebbek. Az iskolában véget érhetett a tanítás, mert egyenruhás gyerekek jöttek csoportosan, nagy hangon, vidáman. Egy copfos kislány messziről kiabált két öltönyös kisfiú után, hogy „Uraim! Uraim!” – és a fiúk bevárták, hogy együtt menjenek tovább.

A városközpontban épp akkor cserélték le nagy darus autókkal a nyári dekorációt a karácsonyi fényekre. Kis, kétszintes, kétablakos kőházak sorakoztak az utcák két oldalán, azoknak a falában voltak a kampók, amik megtartották a füzéreket. Az előkert nélküli épületek földszinti ablakain át egyenesen a nappalikba láttam. Volt, ahol üzletek foglalták el ezeket a tereket, egy ilyenbe én is bementem, és nézegettem a pulcsikat. Igazán nem tetszett egyik sem, és hálás voltam az eladónak, amiért nem zaklat a vásárlással. Egy másik boltban csokit vettem, hogy legyen otthon, és lesétáltam a kikötőhöz.

A sima vízen színes vitorlások ringtak egy-egy bójához kikötve. Némelyik épp érkezett, más épp indult. Amelyik elment, annak helyén egy csónak maradt. Távolabb a kikötő bejárata közelében egy hatalmas, szürke hadihajó álldogált, nem tudtam a nevét kibetűzni. Falmouth kikötője a legmélyebb vizű egész Cornwallban, emiatt érkezhetett épp ide őfelsége hadihajója egy kis pihenőre. Jólesett nézni a vizet, hallgatni a sirályokat, és elolvasni, hogy a helyi önkormányzat mit tanácsol arra az esetre, ha a sirálybűnözés nagyon elharapózna errefelé. Ha nem akar valaki közelharcot vívni a tányérja fölött a madarakkal, vásároljon két adag ételt vagy fagylaltot: egyet magának, egyet a sirályoknak – így szólt a jó tanács.

Lassan visszasétáltam az autómhoz. A szélvédőn egy cédula várt. Az órámra néztem, de időben voltam még, nem járt le a parkolásom. Szétnyitottam a papírt, férfikéz írása és egy telefonszám volt benne.

„Pont egymás mellett parkoltunk, még bent vagyok a városban, ha van kedved egy igazi cream tea-hez, csörögj rám. George.”

4. fejezet

Előbb a lekvár

Beültem a kormány mögé. Váratlanságával kicsit megdobogtatta a szívem a levél, de jobban örültem volna, ha nem George írja alá. Persze ha nem ő írta volna alá, akkor gondolkodás nélkül el is hajtottam volna. Most mégis itt ülök, kezemben a cédulával, és mérlegelem, mit tegyek. George barátságos, és az embernek kellenek a barátok. Annyira jó lenne, ha ő is csak ennyit látna bennem! A telefonomért nyúltam. Két csengés után felvette, és be sem kellett mutatkoznom, már beszélt is:

– Helló, Florence, két sarokra vagyok egy alkatrészüzletben, mindjárt végzek, ugye meg tudsz várni a parkolóban? Csak bedobom a karburátort a Defenderbe, és mehetünk is.

Tényleg nem kellett sokáig várnom. És furcsa, de örültem, hogy látom a bajuszos fejét.

– Kóstoltad már a mi híres, turistacsalogató cream tea-nket? – fordult egyből hozzám.

– Még nem, de elég éhes vagyok, úgyhogy nem lehet olyan rossz, hogy ne kérjek – válaszoltam az igazságnak megfelelően.

– Ha azon morfondírozol, honnan tudtam, hogy a tiéd a mellettem parkoló autó…

Félbeszakítottam:

– Igazság szerint kevés magyar rendszámú piros Golfot láttam az elmúlt időben errefelé, ez meg napok óta a Cross Cottage mellett parkol. Azon inkább meglepődtem, hogy a telefoncsörgésemet is felismerted.

Elvigyorodott, azt mondta, a telefonom is máshogy cseng ki. Azért ezt nem hittem el neki.

Szépen visszasétáltunk a kikötőhöz, nem akartam elrontani az örömét azzal, hogy elmondjam, itt ma már jártam, ezért csak hallgattam, ahogy mutatja, hogy mi merre hány méter. Most tűnt fel először, hogy jegygyűrűt hord.

Egy valóban kis kávézóhoz értünk, melynek cégérén a talányos RAGAMUFFIN név szerepelt. Összesen öt asztallal várta a vendégeket. George ismerősként köszönt, majd leültünk az ablak mellé, kilátással a kikötőre. Igen, ugyanarra a kikötőre. Magának szendvicset rendelt, de szolidaritásból ő is teát kért hozzá. Egy vékony és valószínűtlenül hosszú karú lány szolgált ki, elém téve egy szintén hosszú, keskeny tányért, rajta szépen egymás mellett elhelyezve két scone-t, egy tálka lekvárt és egy tálka krémmé főzött tejszínt. Nagyon gusztusos volt, és az illata kifejezetten csábító. Letörtem egy darabot az édes pogácsából, és megkentem a krémmel. Nem vettem észre, hogy George figyel.

– Előbb a lekvár – szólalt meg. Kérdőn néztem rá. – Azt, hogy nem kettévágtad, hanem letörtél a scone-ból, még elnézem, de azt, hogy előbb a krémet kented rá, mint a devoniak, és aztán akartad a lekvárt, már nem hagyhatom szó nélkül.

– Miért, van valami jelentősége a sorrendnek?

– Próbáld ki. Amit letörtél, azt kóstold meg úgy, ahogy akartad, aztán vágd ketté a maradékot, és a felét kend meg előbb lekvárral, majd arra tedd a krémet. Mi itt Cornwallban így esszük. Kíváncsi vagyok, melyik ízlik jobban.

Én is kíváncsi lettem. Az első falat mennyei volt, szétolvadtak az ízek a számban, azt éreztem, hogy mostantól mindig ilyet akarok enni délutánonként. Aztán fogtam a maradék édes pogácsát, és előbb a sűrű, sötét, darabos eperlekvárt kentem rá, majd a tetejére került a tejszínízű krém. Kevésbé volt mutatós, de azért beleharaptam.

– Hmm – dünnyögtem. – Hmmmm – folytattam, és próbáltam úgy enni, hogy még vállalható legyen. Elképesztően jóízű volt. A lekvár fényes, édes ízét lágyan tompította a krémmé főzött tejszín, az egész egy csodálatos epres süteménnyé állt össze a számban. – Rendben, nálam Cornwall nyert – szólaltam meg végül, miután a teával leöblítettem a falatot.

Elégedetten vigyorgott.

– Hogy vannak a bárányok?

– Hogy van a ház?

Egyszerre szólaltunk meg. Elhallgattam, hogy hadd kezdje ő a mondanivalóját. Kezdte is, de másfelé kanyarodott.

– Nagyon megörültem, amikor felismertem a kocsidat, mert a tegnap este után akartam veled beszélni. Az öcsém…

– Semmi baj nincs vele, szókimondó, ennyi az egész. Nem zavar, az én családomban sokan ilyenek – vágtam közbe, hogy oldjam a helyzetet.

– Persze, szókimondó, nem is emiatt akartam beszélni veled. Hanem, hogy ne foglalkozz azzal, amit Forsterék házáról mondott.

– A Cross Cottage nagyon szép, hálás vagyok, hogy ott lakhatok, amíg a gyerekeikre vigyázok – feleltem őszintén. – Kicsit öreg, ennek megfelelően hóbortos, de szeretem.

– Mit értesz hóbortos alatt? – kapaszkodott meg a szóban.

– Hát, próbára tesz szerintem. Láttad, hogy fogadott az első nap, még mindig érzem a sípcsontomban a fájdalmat, aztán tegnap este egy időre sötét lett, mert kiverte valami a biztosítékot, de nem hagyom magam – nevettem fel. – Maradok!

– Az jó hír – mosolyodott el. – Mindenesetre most már tudod a telefonszámomat, ha bármi gond van, csak hívj fel, akármikor. Reggel, délben, este… megyek, és segítek.

Megköszöntem, tényleg megnyugtató volt ez a gesztus. Inkább George-ot hívom, ha baj van, mint a 999-et. Lehet, előbb is ér oda.

Szedelőzködtünk, még világosban akartam visszaérni a házba. Ahogy igyekeztem viszonylag elegánsan kikászálódni az asztal mögül, George a karját nyújtotta. Ránéztem, pirospozsgás, kerek arca megnyugtatóan kedves volt. Szerencsére tényleg nem akar tőlem semmit.

5. fejezet

A kelta kereszt

Ahogy besötétedett, felkapcsoltam a lámpákat és behúztam a súlyos, vastag sötétítőfüggönyöket. Hideg volt, ezek legalább megfogják az ablak résein át beszökő szelet. Nem tudtam eldönteni, hogy a fűtést tekerjem fel, vagy elég a kandallóban meggyújtani a bekészített farakást. Végül az utóbbi mellett döntöttem. Keresni kezdtem egy doboz gyufát, az nem lehet, hogy abban a házban, amelyikben kandalló van, ne lenne gyufa is. A városban elfelejtettem venni, a benzinkúthoz meg ilyen sötétben már nem volt kedvem elautózni. Mentő ötletem támadt: kimegyek a sufniba, ahol a fát tartják (meg valamiért a mosógépet, de ez most mindegy), ott talán van legalább egy öngyújtó.