SZERB ANTAL

A KIRÁLYNÉ NYAKLÁNCA

igaz történet

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

ELSŐ FEJEZET

A NYAKÉK.

MÁSODIK FEJEZET

A GRÓFNÉ.

HARMADIK FEJEZET

A NAGYÚR.

NEGYEDIK FEJEZET

A VARÁZSLÓ.

ÖTÖDIK FEJEZET

VÉNUSZ LUGASA.

HATODIK FEJEZET

SZELLEMEK A KANCSÓBAN.

HETEDIK FEJEZET

A KIRÁLYNÉ.

NYOLCADIK FEJEZET

ÍGY TÖRTÉNT.

INTERMEZZO

FIGARO ÉS HAGA GRÓFJA.

KILENCEDIK FEJEZET

A NYAKLÁNC EXPLODÁL.

TIZEDIK FEJEZET

A BASTILLE, A PARLAMENT ÉS A KIRÁLY.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

AZ ÍTÉLET.

EPILÓGUS

ELŐSZÓ

Az idők az irodalmárt is arra tanítják, hogy szokott tárgyát félretéve, a Történelem felé tekintsen és tőle várjon ihletést új munkájához.

A középkor és az újkor története a nemzetek története; és elsősorban a nemzetek saját fiainak dolga, hogy megírják hazájuk történetét. De van e történelemnek két korszaka, amely oly egyetemes nagyságú és kihatású, hogy az egész fehér emberiség közös multjának tekinthető: az olasz renaissance és a francia forradalom. Napjaink légkörével a francia földrengés ideje inkább összhangban van, mint a firenzei kozmikus tavasz; és az a társadalmi osztály, amelyhez tartozom, a polgárság, a francia forradalommal kezdi el életét a sorscsillagok alatt – nem vagyok tehát teljesen illetéktelen kívülálló én sem, ha róla kívánok írni.

A tárgy szinte kényszerült rám és hosszú évek félig–meddig öntudatlan előkészületei vezettek feléje. Nehezebb volt a forma, a műfaj kérdése. Írhattam volna történelmi tanulmányt, monográfiát. A tárgy roppant nagy és meglehetősen feldolgozott volta következtében természetesen csak valami részletkérdésről írhattam volna; de a legkisebb részletkérdés feltárása is olyan stúdiumot igényel, amelyet csak ifjúságom kedves otthonában, a nagy párisi könyvtárakban végezhettem volna el – s ezek most előttem bizonytalan ideig zárva maradnak.

Írhattam volna regényt; és bevallom, ez a terv nagyon sokáig kísértett bennem. De a történelmi regény műfajához éppúgy nincs bátorságom, mint ahogy nem mernék regényt írni, amely olyan országban játszódik, ahol sosem jártam. Valami tisztességes félelem visszatart attól, hogy egykor valóban élt személyek szájába olyan szavakat adjak, amelyeket sosem mondtak el, szívébe érzéseket, amelyekről nem tudom ellenőrizni, vajjon nem csak a saját érzéseim–e, utakat tétessek meg velük, amerre sosem jártak.

Így jutottam el egy műfajhoz, amelynek egyelőre nem tudok nevet adni. „Igaz történetnek” neveztem el, mert elmondom minden regényszerű díszítgetés és hozzátoldás nélkül XVI. Lajos korának egy nevezetes eseményét, amelynek a történettudomány úgyszólván minden részletét felderítette. Az esemény maga is már olyan természetű, hogy mintegy az egész kor jelképének lehet tekinteni, mert, mint az eszményi dráma, magába sűríti mindazt, ami az ezerarcú eseménytömegben a legjellemzőbb és a leglényegesebb. De azonkívül kilátópontnak is használhatom, ahonnan perspektíva nyílik a korszak minden irányába; úgy tekinthettem, mint egy szökőkutat a versaillesi parkban, ahonnan csillagalakban fasorok indulnak mindenfelé és igyekeztem ezeket a fasorokat is bejárni.

A nyersanyagot, a Nyakláncper történetét, úgyszólván készen kaptam Frantz Funck–Brentano „L’affaire du collier” című kitűnő könyvében, amely teljes, óriási kiterjedésű dokumentumkincs alapján íródott. Célom nem az, hogy új képet adjak a Nyakláncperről – hiszen ez a kérdés Funck–Brentano könyvével lezártnak tekinthető –, hanem, amint mondtam, kilátópontnak tekintettem csak, ahonnan a közeledő forradalom felé lehet tájékozódni. Éppen ezért nem is ragaszkodtam szigorúan a Nyaklánchoz; igyekeztem minél több „jellegzetes apró tényt” beleszőni elbeszélésembe, követve az utólérhetetlen nagy mestert, akihez szellemtörténeti ifjúkorunk után meglett fővel mindnyájan visszatérünk, Hippolyte Tainet. És a tényeket megmagyaráztam, amennyire szükségesnek látszott és amennyire tudtam; tettem ezt abban a szerénységre intő tudatban, hogy a történelem végeredményben megmagyarázhatatlan.

ELSŐ FEJEZET

A NYAKÉK.

A nagy forradalom előtti évtizedekben élt Párisban két német ékszerész: Charles August Boehmer, akinek nevét Boemernek ejtették a franciák, és Paul Bassenge, akinek francia neve családjának francia származására mutat, ősei hugenotta menekültek voltak, Lipcsében éltek, amíg ez a Bassenge vissza nem származott Párisba és be nem társult az öregedő Boehmer üzletébe. Boehmer igen nevezetes ékszerész lehetett és már XV. Lajos uralkodása alatt megvásárolta magának a „joaillier de la couronne et de la reine”, a korona– és királynői ékszerész címet.

A két ékszerész, vagy legalább is Boehmer, aki kettőjük közül e történet előterében szerepel, nem lehetett egészen átlagember. Bennük is ott élhetett a nagyság álma és szenvedélye és a maguk ékszerészi módján igyekeztek hírre és halhatatlanságra. Évek hosszú és csendes munkájával összevásárolták Európa áruba bocsátott legszebb gyémántjait. A gyémántokat nem foglalták párisias ízlésű keretbe, nem adták el, hogy vagyont szerezzenek és a pénzen olyan földbirtokot vásároljanak, amely nemességgel jár együtt; a gazdagodó polgárok akkoriban ezt tették, de Boehmerék külön úton jártak. A gyémántokat elzárták üzletükben és amikor már sok gyémánt összegyűlt, hozzáláttak a nagy műhöz. Elkészítettek az akkori világ legdrágább ékszerét. Erről a rekordkincsről, a végzetes gyémántnyakékről szól történetünk.

A nyakéket nagyon kevesen látták, még történetünk szereplői közül is – majd később megtudjuk, miért nem; nem függött senkinek sem a nyakán, nem a hordozójára hozott bajt, mint valami maleficum, hanem mint az elátkozott Niebelung–kincs a Rajna mélyén, pusztán azáltal vált végzetessé, hogy egy rövid ideig a világon volt. De az utókor szorgalmas tudósai megtalálták tervrajzát Boehmerék írásai között és így nem titok, hogy milyen lehetett. A rajz alapján attól félünk, hogy tulajdonképpen nem is volt nagyon szép; olyan hihetetlenül nagy, olyan barbáran, népvándorláskori leletként „kincs” lehetett, hogy inkább megdöbbenést kellett kiváltania, mint elragadtatást. Három gyémántláncból állott, közülük a harmadik és leghosszabb többsoros, a láncokról gyémánt médaillonok függtek és végül is négy gyémántbojtban végződött.

Boehmerék az ékszert eredetileg Du Barry grófnénak szánták, vagyis XV. Lajos királlyal akarták kifizettetni. De XV. Lajos hirtelen meghalt, feketehimlőben és elhagyatva, Du Barry száműzetésbe ment Louveciennes–be és a nagy sic transitban Boehmeréknek új gloria mundi után kellett szétnézniük. Felkínálták az ékszert a spanyol udvarnak, de ott megrémültek az árától.

Nemsokára ráeszméltek, hogy csak egy valaki van a világon, akit nyilván a sors is arra szemelt ki, hogy ennek a kincsnek birtokába jusson: ez Marie Antoinette, Franciaország ifjú királynéja. A régi uralkodók és uralkodónők általában szerették az ékszereket, azt tanítja a história – de Marie Antoinette kartársainál is jobban szerette, szenvedélyesen, leküzdhetetlen vággyal. Több ékszere is volt, mint más királynénak. Hazulról, Bécsből rengeteg gyémántot hozott magával kelengyéjében, majd pedig XV. Lajos király, férjének nagyapja, neki adta elhalt menyének, Mária Jozefának gyémántjait és gyöngyeit, többek közt egy gyöngynyakéket, amelynek a legkisebb gyöngye is akkora, mint egy „aveline” (csövesmogyoró, mondja Sauvageot szótára. Talán amerikai mogyoró). Ezt egykor Ausztriai Anna hordta és hagyta örökül a francia királynékra – Ausztriai Anna, XIII. Lajos felesége, úgyhogy ez az ékszer talán azonos azzal a másik híres nyakékkel, amelyet mindnyájan ismerünk az öregebbik Dumas Három Testőréből.

A királyné nem panaszkodhatott sem XV., sem XVI. Lajos fukarságára, de szenvedélyét a kapott ékszerek nem elégítették ki; titokban is vásárolt ékszereket, emiatt anyja, a bölcs és szentéletű Mária Terézia súlyosan meg is korholta leveleiben, mondván, hogy üdesége a legszebb ékszer. De Boehmer is jól ismerhette a királyné szenvedélyét: hiszen 1774–ben megvásárolt tőle 360.000 frankért egy hat gyémántból álló fülönfüggőt, amely szintén Du Barry grófné számára készült, Boehmer 400.000 frankért kínálta, de a királyné kiszedetett belőle két gyémántot és két saját gyémántjával helyettesítette be, hogy olcsóbb legyen, az összeget pedig részletekben fizette ki.

Boehmernek tehát minden reménysége meglehetett arra, hogy a királyné meg fogja vásárolni a rekordékszert is. De ezúttal csalódnia kellett. A király szinte hajlandónak mutatkozott, csakhogy maga a királyné sokallta az összeget; 1,600.000 font nagy pénz egy királynénak is, különösen, amikor nem megy jól neki. Marie Antoinette a nagy háborúra gondolt, Franciaország legrokonszenvesebb háborújára, amelyet Anglia ellen vívott Amerika függetlenségéért, és azt mondta: – Nagyobb szükségünk van egy hajóra, mint egy ékszerre.

A ékszer pedig már megvolt és mint egy gazdátlanná vált és rosszul csomagolt nagy rádiummennyiség, hangtalanul és láthatatlanul sugározta magából a végzetet.

Mi azonban megállunk egy pillanatra, lélegzetet veszünk és egy kis gazdaságtörténeti elmélkedésbe bocsátkozunk, Boehmer vállalkozásával kapcsolatban. Mert az ékszer elkészítése, ez a fontos, vállalkozás volt. Nem megrendelésre készítette, mint elődei, a régi századok nagy művesei és ötvösei, mint ahogy mondjuk Benvenuto Cellini dolgozott – hanem „piacra”. Elkészítette nem hogy keresletet elégítsen ki, hanem úgyszólván azért, hogy a kínálat megteremtse a keresletet. Még hozzá meglehetősen kockázatos piacra dolgozott, minthogy igen kevés vevő jöhetett számításba.

A másik meglepő mozzanat pedig a rekord, a nagyság álma. A nagyság sok–sok évszázadon át a két Első Rend privilégiuma volt, az Egyházé és a Nemességé. A lovag gondolhatott arra, hogy valami páratlan vitézi tettel bámulatba ejtse a világot, a szent ember gondolhatott arra, hogy az önmegtagadás valami soha–nem–volt és riasztó formájával felrázza felebarátainak alvó lelkiismeretét, és egy–két évszázad óta már a szellem embere is gondolhatott arra, hogy művével felülmúlja az előtte élt alkotókat – de a polgár, a kereskedő, az iparos? még ha vagyont is gyüjtött, azt sem rekordszándékkal gyűjtötte akkoriban, tehát nem azért, hogy neki több legyen, mint másnak. Boehmer viszont nem pusztán úgy akart remeket alkotni, mint ahogy a céhek mesterjelöltjei; nem ipari, hanem kereskedői rekordot akart állítani, ékszert, amely nem szebb, hanem drágább a többinél. Boehmer a maga módján úttörő és utol is érte az úttörők balsorsa.

Persze tudjuk, hogy a kapitalizmus öregebb Boehmernél, de Boehmer viselkedése már a kapitalizmus egy késői formája, már az az angol–amerikai típus, amely a XIX. század második felében jut uralomra és Boehmer korában bizonyára még nagyon ritka lehetett.

Ily mód Boehmer is kitűnő illusztrációja annak a tételnek, hogy az Ancien Régime–et, XV. és XVI. Lajos korát nem választja el világok szakadéka a forradalom utáni kortól. „A franciák”, mondja Tocqueville, a múlt század elejének nagyszerű politikai gondolkozója, „1789–ben a legnagyobb erőfeszítést fejtették ki, amelyet nép valaha véghezvitt, hogy történelmüket két részre hasítsák és mély szakadékkal válasszák el azt, ami volt, attól, ami lesz.” De a bíráló és tárgyilagos utókornak nem szabad ezt készpénznek vennie. Tocqueville úgy látta, és a tudósok 50 év óta többnyire egy véleményen vannak vele, hogy a forradalom nem teremtett a semmiből új világot, hanem csak hirtelen, csodaszerűen megérlelte mindazt, ami már azelőtt is csirázott és növekedett és talán a forradalom nélkül is gyümölccsé érik, csak éppen lassabban.

Ezért kitűnő példa Boehmer vállalkozása: látjuk, hogy a nagykapitalista mentalitás, a mindenáron való többtermelés és a gazdasági rekord szelleme megvolt már a XVIII. században is, és már akkor is épp úgy robbantott és döntött össze világokat, mint később. Ez a szellem tehát nem pusztán azoknak az intézményeknek a következménye, amelyeket a francia forradalom hozott létre, mint ahogy a forradalom ellenségei tanítják.

De még másra is következtethetünk. Egy gazdaságilag nyomott hangulatban lévő országban valószínűleg nem jut egy ékszerésznek sem eszébe, hogy olyan ékszert készítsen, amilyen még soha nem volt a világon; ez a szándék egy egész nemzedék vagy egy egész ország gazdasági önbizalmáról tanúskodik. Boehmerék vállalkozása igazolja azt, hogy az Ancien Régime egy nagy gazdasági fellendülés tanúja volt. Ezt is Tocqueville állította elsőnek, de adatszerű, tudományos módszerrel csak a XX. század elején bizonyították be nem–francia tudósok, egymástól függetlenül az orosz Ardasev és a német Adalbert Wahl.

A gazdagodás már XV. Lajos alatt megindult, a Hétéves Háború egy pillanatra megállította, azután XVI. Lajos alatt üteme meggyorsabbodott. Növekszik a vasbányák és kohók száma. Eddig Franciaország Angliából és Németországból kapta a vasat, amelyet feldolgozott; ezentúl maga állítja elő Elzász, Lotharingia és Nantes acélműveiben és főképp Amboise–ban. Óriási fejlődésnek indulnak a textiliparok, kiváltképen a gyapjúfonás. Sèvres porcelánnal, a Gobelins szőnyeggel, Saint–Gobain üveggel, Baccarat kristállyal, Rouen és Nevers fayenceszal látja el a világot. A gép elkezdi diadalútját. Marseille a világ egyik legfőbb kikötője lesz. A versaillesi béke után 1786–ban Angliával kereskedelmi szerződést kötnek, amely előnyös ugyan a francia mezőgazdaságra, de árt a kereskedelemnek és iparnak. De még így is Anglia után Franciaország a világ leginkább jómódú országa. A forradalom után csak 1835–ben érték el azt a kereskedelmi mérleget, amelynél 1787–ben tartottak. Talán itt említhetjük meg azt is, mint a gazdasági vérkeringés gyorsulásának jelét, hogy XVI. Lajos uralkodása alatt a tőzsdézés olyan arányokat öltött, hogy 1787–ben Mirabeau már szükségesnek látta felemelni ellene mennydörgő intő szózatát.

Amikor XVI. Lajos trónra lép, mindenfelé a bőség jelképeit rakják ki, annak kifejezéséül, hogy mit várnak uralkodásától. A hölgyek akkoriban toronymagasságú hajviseletükben hordták a koreszméket kifejező szimbólumokat: XVI. Lajos trónra léptekor a nők feje búzakalászokkal volt súlyos, mint az alföldi rónaság.

És a királyság zilált pénzügyi helyzete, a hírhedt deficit, amely kirobbantja a forradalmat? Igaz. De ez a pénzügyi válság a királyi pénztár válsága volt, nem a nemzeté, nem a népé. Arról volt szó, hogy a királynak, vagyis az államkincstárnak több a kiadása, mint a bevétele. Ezen kétféleképen is lehetett volna segíteni: vagy a kiadások csökkentésével, vagy a bevételek fokozásával. A királyságnak mondhatnók egyéni tragédiája volt, hogy akkori helyzetében belső okokból egyiket sem tudta véghezvinni. Az ország jómódjára vagy szegénységére ez egyáltalán nem jellemző.

A fellendülés XVI. Lajos uralkodása alatt nemcsak gazdasági téren észlelhető, hanem a külpolitikában is. A két előző Lajos sok esztelen és részben egyáltalán nem dicső hadjárata után most Franciaország szelídlelkű királyának és kitűnő külügyminiszterének, Vergennes grófnak vezetésével bölcs békepolitikát folytat. Ellenáll a háborús kísértéseknek, amelyekkel nyugtalan szövetségese, II. József császár, a mi „kalapos királyunk”, Marie Antoinette fivére csábítgatja; csak egy háborúban vesz részt, Anglia ellen, Amerika függetlenségéért. Ez a háború meglehetősen kényelmesen, francia részről igen kevés véráldozattal és hosszú ideig változó szerencsével folyik, az angolok elfoglalnak francia gyarmatokat, a franciák elfoglalnak angol gyarmatokat, míg végre 1781–ben az egyesült amerikai és francia seregek Yorktownnál döntő győzelmet aratnak. 1782–ben hazajön La Fayette, az amerikai szabadság francia hőse és az Operaházban megkoszorúzzák. 1783 szeptember 3–án megkötik a versaillesi békét (ezt az első versaillesi békét milyen végzetes második fogja követni!), a franciák nem örülnek a szelíd békefeltételeknek, mégis boldogan érzik, hogy kiköszörülték a csorbát, amelyet a Hétéves Háború ejtett a francia gloire–on.

És főképp szellemi szempontból érezhető a mindent eltöltő életlendület. 1780–ban, mondja Tocqueville, elvész a franciákból az a tudat, hogy országuk hanyatlóban van; ekkor fejlődik ki bennük a végtelen perfektibilitás hite, az a hit, hogy az ember és világa az idők folyamán egyre jobb és jobb lehet – a fejlődés gondolata. És íme léghajók szállnak fel, Montgolfier meleg levegővel és Charles hidrogénnel telt ballon alatt, egyesek leesnek és belefulladnak a La Manche–csatornába, mint Pilâtre de Rozier, mások átrepülik és francia zászlót tűznek ki az angol parton, mint Blanchard; gépeket és orvosságokat találnak fel és Buffon tekintete előtt megnyílik a föld ősi története; az antik világ szépsége új renaissance–ot él, amióta kiásták Pompeiit és az embereknek kezd igazi fogalmuk lenni az antik életérzésről és szépségkultuszról; magnus ab integro saeclorum nascitur ordo.

Nem, semmiképen sem lehet azt mondani, hogy dekadens kor ez, az Ancien Régime halálosan szép utolsó ősze – a történelem korszakait nem lehet évszakokhoz hasonlítani, mert mindegyik már a következővel terhes. Mindenki hallotta Talleyrand híres mondását: Aki nem élt az Ancien Régime alatt, nem ismeri az élet édességét. Az élet édességét akkor nyilván csak a szerencsésen születettek ismerték és azok nem voltak nagyon sokan; de Franciaország XVI. Lajos idejében a többi ember számára sem lehetett pokol; legfeljebb túlfűtöttségben hasonlított erre a helyiségre.

A XVIII. század végén Franciaország „formában volt”. Spengler használja ezt a sportkifejezést azokra a nemzetekre, amelyek alakítani tudják a maguk és világuk történelmét. Franciaország formában volt, feszülő izmokkal készült arra a nagy észszerű csodára, amelyet nem is sejtett: a forradalomra. Ennek az öntudatlan készülésnek titkaiba szeretne bevilágítani ez a mi történetünk.

MÁSODIK FEJEZET

A GRÓFNÉ.

Miután bemutattuk a tárgyat, a Tárgyat a szó szoros értelmében, a végzetes Niebelungkincset, most, mint a régi filmeken, bemutatjuk a szereplő személyeket premier planban. Ezek az arcképek és előtörténetek elég sok helyet vesznek igénybe, de ez természetes is, mivelhogy történetünk jellemtragédia vagy jellemvígjáték, amint iskoláskönyveink ezt a műfajt elképzelték: ha színpadra helyezünk ilyen és ilyen jellemeket, azoknak az adott helyzetben így és így kell viselkedniük; sorsuk jellemükből következik. Ha elmondjuk, kikről van szó, elmondtuk már történetünk felét.

Hősnőnk, vagy legalább is egyik hősnőnk, La Motte grófné, igen alacsonyan kezdte pályafutását. Amikor megjelenik a színen, nyolc éves és koldul. Előzőleg libákat őrzött, de azt sem szívesen.

A Marquise de Boulainvilliers férje kíséretében hintóján passy–i birtokára igyekezett, mert Passy akkor még nem volt Páris villavárosa, hanem különálló kis falu, a várostól messze, a párisiak üdülni jártak oda. A kocsi lassan ment. Egy kisleány karján tartva egy még kisebb leányt, odafutott a kocsihoz és a következő meglepő szavakkal kért alamizsnát:

– Az Isten szentséges nevére kérem, adjanak néhány garast két kis árvának, aki a Valois királyok véréből való.

És a koldusleány tekintetében úgy látszik volt valami, ami sejtelmes nyomatékot adott szavainak. A marquise férje tiltakozása ellenére megállíttatta a hintót. A kisleány már belekezdett furcsa történetébe. A marquise végighallgatta és kijelentette, hogy ha igaznak bizonyul, amit beszél a kisleány, magához veszi és anyja helyett anyja lesz.

Azután utánajárt a dolognak, megkérdezte a környékbelieket és főképp a plébánost, akinek nyájához tartozott a két kis koldus. A Nyaklánc történetében, mondja Stefan Zweig, az a legkülönösebb, hogy a leghihetetlenebb dolgok is igazaknak bizonyulnak. A plébános kétségbevonhatatlan adatokkal igazolta, hogy igaz az, amit a kislány mesélt. Csakugyan a Valois–k királyi vére folyt erükben.

Egyenes vonalban, apai ágon, a nagy I. Ferenc fiától, II. Henrik királytól származtak, aki

1547–től 1559–ig uralkodott. II. Henrik és Nicole de Savigny viszonyából született ükapjuk,

Henri de Saint–Rémy; a király elismerte fiának és legitimálta. Vér szerint tehát közelebb álltak Szent Lajos koronájához, mint az uralkodó Bourbon–család. Címerük ezüst alapon két vesszőnyaláb, fölötte három liliom, a Valois–k híres liliomai. „A kis koldusleány ismerte címerüket, sőt talán ez volt az egyetlen dolog, amit tudott, szörnyű elhagyatottságában”, mondja Funck–Brentano. „És amikor megdöbbentő pontossággal beszélt erről, vagy pedig őséről, Nicole de Savigny királyi fattyáról, teste, amelyet meggörnyesztett a nyomor, kiegyenesedett, lázadón és gőgösen”.

És volt is miért. A Valois–vér az erekben, micsoda fatális örökség! Micsoda elátkozott Niebelung–kincs ez is! Századunknak talán legdöntőbb, legérdekesebb tudományos vitája az a kérdés, vajjon mikor dől el az ember jelleme és sorsa, születése előtt vagy születése után? átöröklés vagy környezet? „gének” vagy behaviorism? titokzatos kis testecskék, amelyek az ősök testéből költöznek át az ivadékba, vagy pedig a gyermekkorban szerzett „kondicionált reflexek”, ösztönös viselkedési módok, amelyek bizonyos körülmények között mindig megismétlődnek?

Valószínűleg mind a két tábornak igaza van, vagy inkább egyiknek sem. Az ember jellemének kialakulásában játszhat bizonyos szerepet az átöröklés is és a gyermekkori beidegzések is, és amellett az egyéniség sokkal bonyolultabb, semhogy akár az egyik a két tényező közül, akár mind a kettő együttvéve maradék nélkül meg tudná magyarázni. Nem hisszük tehát, hogy Jeanne, a kis koldusleány sok tulajdonságot örökölt volna a Valois–királyoktól. Hiszen a házasságok révén a nemzedékek folyamán annyi más, részben egyáltalán nem előkelő vér is keveredett ereibe. Jellemének kialakulását kellőképen megmagyarázza, amint majd látjuk, gyermekkora és társadalmi helyzete, amely abból a tudatból fakadt, hogy ő a Valois–k ivadéka – tehát származása igenis döntően hatott sorsára, de nem az átöröklés titokzatos útján, hanem a tudaton keresztül.

És mégsem állhatjuk meg, hogy egy pillanatig el ne játsszunk a gondolattal. Azt mondják, vannak csodálatos visszaütések... A Valois–ház 1328–tól 1589–ig uralkodott Franciaországon, a Százéves Háború és a renaissance nagy és vad századain át. Ő értük égett el Jeanne d’Arc Rouenban, ők kovácsolták birodalommá a hűbériségben széthullt francia földet, az ő büszke seregeik verekedtek Leonardo és Michel Angelo Itáliájában és ők rendezték a Szent Bertalanéjszakát. Akadt közöttük őrült, mint VI. Károly, véres zsarnok, mint XI. Lajos, lánglelkű bohém–nagyúr, mint I. Ferenc. Nagyszerű és szörnyű család volt, nemes fenevadak, minden lépésükben benne döngött a történelem. Ez a gőg Jeanneban, ez a puha vadság, ez az egész vadmacskai dac és éles fog, vajjon nem az ősök hazajáró lelke? És a történetben, amely most következik, a két nő harcában, vajjon nem a két ősi ellenség fojtogatja egymást, a két család, amely valamikor „két szomszédvárrá” alakította Európát és gyűlöletét átszármaztatta a késő utódokra is: a Habsburg és a Valois?

A Saint–Rémy–család nemzedékeken át fontette–i birtokán élt, Bar–sur–Aube közelében, Franciaország északkeleti részén. Úgy éltek, mint ahogy illett királyok fiaihoz, amikor nem ülnek trónuson: gazdálkodtak és vadásztak, esetleg vadat oroztak és időnkint, titokban, a legkirályibb mesterséget is gyakorolták, a pénzverést. Erre nagy szükségük lehetett, de úgy látszik keveset használt: Jeanne apja, Jacques de Saint–Rémy, Luz és Valois bárója teljesen elszegényedett. Már nem a kastélyban lakott, amelynek teteje beszakadt és szemeláttára omladozott, hanem a majorsági épületben; parasztokkal érintkezett és feleségül vette parasztleány–szeretőjét, Jeanne anyját. Ez az asszony végleg tönkretette és amikor elbetegesedett, ki is dobta; Jacques de Saint–Rémy a párisi Hotel Dieu–kórházban fejezte be nyomorúságos életét. Az asszony egy katonával állott össze, a kis Jeanne (1756–ban született) sorsa most fordult igazán keserűre, koldulnia kellett és anyja és mostohaapja rajta töltötte ki minden dühét, amely az elviselhetetlen élet ellen irányult.

Ekkor történt, hogy a Marquise de Boulainvilliers 1763–ban magához vette Jeannet és kis húgát, aki nemsokára himlőben meghalt. Jeanne 14 éves koráig egy leánynevelőintézetben nőtt fel, azután pedig pártfogónője elhelyezte egy párisi szabónő üzletében.

A rokokó századában a párisi szabó üzlete már épp olyan európai nevezetességű hely, mint napjainkban, sőt talán még inkább az. Páris egyik legszembetűnőbb vonása a sok szabászműhely és divatárukereskedés volt. Louis–Sébastien Mercier, akire még sokszor hivatkozunk, 1781–ben nagyszerű Tableau de Paris–jában irodalmi leltárat vesz fel az akkori Párisról, megalapítva a városleírás kitűnő és csak mostanában kiviruló műfaját; könyvében hosszú fejezetet szentel a varrólányoknak.

„A boltban ülnek, sorban egymás mellett, láthatja őket az ablaküvegen át. Pomponokat varrnak fel, cicomákat, gáláns diadaljelvényeket, amelyeket a divat szül és változtat. Szabadon nézheti őket és ők is szabadon nézhetik Önt.”

„Ezek a pulthoz láncolt leányok, tű a kezükben, szünet nélkül az utcára vetik tekintetüket. Figyelmüket nem kerüli el egy járókelő sem. Az utcához legközelebbi helyért nagy harc folyik, mert a férfiak arra vonuló brigádjai mindig odavetnek egy–egy hódoló pillantást.”

„A leány örül a neki szegzett pillantásoknak és azt képzeli, ezek a férfiak mind szerelmesek belé. A járókelők nagy száma csak változatossá teszi és megnöveli gyönyörűségét és kíváncsiságát. Így lesz elviselhetővé ez a helyhez kötött mesterség, egyesítve a látás és láttatás örömeit. De el kellene rendelni, hogy mindig a legcsinosabb üljön legelől.”

„A leányok közül sokan reggel elmennek az úrhölgyek toalettjéhez, kosarukban pomponokkal. Fel kell díszíteniük vetélytársnőiknek, a szépasszonyoknak homlokát; el kell hallgattatniuk magukban nemük titkos féltékenységét és foglalkozásszerűen szépíteniük kell azokat, akik lenézően bánnak velük. Néha a kislány olyan csinos, hogy jelentéktelen lesz mellette a gazdag hölgy gőgös homloka. A hölgy udvarlója hirtelen hűtelen lesz, a tükör sarkában nem les mást, mint a kicsike friss száját és bíbor orcáját, pedig annak nincsenek sem lakájai, sem ősei.”

„Nem egy leány a boltból egy ugrással egy angol hintóban terem. Azelőtt boltilány volt; egy hónap múlva már vásárolni jön oda, magasan hordja a fejét, arca diadalmas és régi főnöknője és kedves társnői megkékülnek az irigységtől.”

„Vannak egyes üzletek, ahol szigorú a hang és a lányok mind tisztességesek. De maga a tulajdonosnő csodálkozik ezen legjobban és mindenkinek elmeséli, mint valami világcsodát. Mintha fogadást kötött volna, hogy végül is azt mondhassa: Van Párisban egy divatáruüzlet, ahol minden leány szűz és ez az én erényemnek és éberségemnek köszönhető.”

Egyszóval feltételezhetjük, hogy Jeanne a divatáruüzletben sokkal többet tanult, mint a leánynevelőintézetben, ahol 14 éves koráig tartózkodott.

Sokat tanult, de nem boldog. Általában olyan természet, hogy sohasem elégedett, égető, maró nyugtalanság él benne, sehol sem találja a helyét. Valószínűleg mindenképpen elégedetlen lenne, az a fajta – de mekkorára fokozza ezt az alkati elégedetlenséget a királyi származás tudata! A Marquise néha magához veszi, hogy megvigasztalja, de Jeanne az úriháznál úgy érzi, cselédsorba került és csak növekszik gyötrő megalázottsága. Addig hízeleg pártfogónőjének, amíg az hivatalosan meg nem erősítteti Jeanne Valois–származását és 1776–ban a királytól évi 800 font kegydíjat eszközöl ki számára. Magához veszi Jeanne életben maradt húgát, Marie–Annet is és mindkettőjüket elhelyezi a longchampsi kolostorban, ahová csak előkelő leányokat fogadnak be növendékül.

Jeanne 21 éves és nyugtalansága egyre nő. Akármi is történik, gyermekkorát semmi sem fogja többé kiirtani belőle: mindig is az marad, aki a Valois–ősökre hivatkozva koldult az országút porában, a déclassée, az osztályából kiesett, aki az egész társadalom ellensége.

„A természettől legyőzhetetlen gőgöt kaptam osztályrészül és Mme de Boulainvilliers jósága csak még ingerlékenyebbé tett”, írja ő maga. „Ó jaj, miért is sarjadtam a Valois–k véréből? Fatális név, te nyitottad meg lelkemet a vad büszkeség előtt! Miattad hullnak könnyeim, miattad vagyok oly boldogtalan.”

Ehhez a típushoz hozzátartozik bizonyos szuggesztív ékesszólás is; különösen olyankor, amikor szenvedéseit kell előadnia.

Jeanne nem sokáig marad a kolostorban. Semmiféle hivatást nem érez arra, hogy apáca legyen és egy szép nap húgával együtt megszökik. Bar–sur–Aube–ban híre jár, hogy két hercegnő szállt meg a város legutolsó fogadójában; azzal a céllal jöttek, hogy visszaszerezzék ősi földjüket. A bari társaság középpontja, Surmont törvényszéki elnök felesége kötelességének tartja, hogy házába fogadja a bajban lévő két ifjú hölgyet, akit talán titokzatos ellenségek üldöznek. Minthogy a hölgyek ruhatára igen szűkös, mindjárt kölcsönad nekik egy–egy ruhát, a jelenlevő fiatalság nagy szórakozására, mivelhogy az Elnökné Asszony rendkívül terjedelmes. De másnapra a két hölgy úgy átalakította a ruhát, hogy tökéletesen állt rajtuk. Az Elnökné Asszony kissé csodálkozott, de azután lassankint megszokta, hogy Jeanne az úr a háznál. A két leány egy hétre jött és egy évig maradt – ez az év, mondta később az Elnökné Asszony, életének legkeservesebb esztendeje volt.

Itt ismerkedett meg Jeanne Marc–Antoine–Nicolas de la Motte–tal. La Motte fiatal nemes ember volt, tiszt a szomszédos Lunévilleben állomásozó zsandárezredben, ahol apja, a Szent Lajos–rend lovagja is szolgált. Az úri társaság Barban is műkedvelő színielőadásokkal szórakozott, mint akkoriban mindenhol szerte az egész világon. La Motte nagy színészi tehetségnek számított és Jeanne minden bizonnyal csakugyan az volt; sokat szerepeltek együtt. „És addig–addig szavalgatták”, mondja Funck–Brentano öreguras kedélyességgel, „amíg sürgősen össze nem kellett házasodniuk”. 1780 június 6–án keltek egybe.

Az Elnökné Asszony ebből az alkalomból végre kidobta Jeannet és az ifjú házasok némi bolyongás után Lunévillebe költöztek. Ikreik születtek, de mindjárt meg is haltak és Jeanne egy időre, úgy látszik takarékosságból, megint kolostorba vonult. Egyébként adósságokból és La Motte gyanús üzleteiből éltek. La Motte ekkor vette fel a grófi címet is.

La Motteról nincs semmi különös mondanivalónk, nem szükséges részletesen bemutatni. Olyan jómodorú és rendkívül undorító, szemtelen és gyáva francia strici volt, amilyent mindenki százával ismer, aki járt Franciaországban. Ez a típus a gallok földjén úgy látszik örök. Utálta a munkát, szerette a nőket, nagyon csúnya volt, de olyan szépnek tartotta magát, hogy időnkint a nők is elhitték neki.

1781 szeptemberében az ifjú házasok megtudták, hogy Jeanne pártfogónője, a Marquise de Boulainvilliers, a saverne–i kastélyban van, mint Rohan bíbornok vendége. Jeanneban megszólal az a titokzatos hang, amely a tehetségeket vezérli – összecsomagolnak és elmennek Saverneba.

Jeanne ekkor 25 éves. Haja hullámos és gesztenyebarna, szeme kék és kifejezésteljes, szája kissé nagy, de szintén kifejezésteljes, mosolya elbájoló, „szívhez szóló”, írja Beugnot, aki tapasztalatból beszél. Mellét a kortársak kissé fejletlennek találják. Legfőbb vonzereje, úgy látszik, a hangja, a beszéde. „A természet megadta neki a rábeszélés veszedelmes adományát”, írja a Nyaklánc–per egyik szereplője, majd hozzáteszi: „Ami az erkölcs és az állam törvényeit illeti, Mme de la Motte, minden rossz szándék nélkül és végtelen természetességgel, de egyáltalán nem is gyanította a létezésüket”.

HARMADIK FEJEZET

A NAGYÚR.

A nagy antik történetírók, kiváltképen Titus Livius, minden fontosabb esemény előtt elmondták az előjeleket, amelyek az események bekövetkezését hirdették. Ezt részben vallásuk kívánta így, amely jóformán nem is állt egyébből, mint abból, hogy hittek az előjelekben, részben pedig úgy látszik művészi hangulatkeltésből tették. A felvilágosult olvasó bizonyára nem hisz már az efféle babonákban, nem hiszünk bennük természetesen magunk sem – de a dolgok valamennyien összefüggnek egymással, az kétségtelen, és az ókoriak mégis okos emberek voltak... hadd mondjunk el tehát egy–két előjelet.

Goethe fiatalkorának legtitánibb éveit élte Strassburgban, amikor a 14 éves Marie Antoinette Párisba való útja közben e városba érkezett. Itt, Franciaország és a Német–Római Birodalom határán, semleges területen, a Rajna egyik szigetén adták át a franciáknak a Dauphinet. (Dauphine a Dauphin felesége. Dauphin pedig a francia trónörökös, mert a Dauphiné tartomány örökös ura – mint ahogy az angol trónörökös walesi herceg.) A házasságkötés Bécsben történt, az Augusztínusok templomában, per procurationem, vagyis a távollévő férjet Ferdinánd főherceg helyettesítette.

A szigeten díszes pavillont építettek. Goethe a fogadást megelőző napokon megvesztegette az őröket és barátaival meglátogatta a termeket, hogy megcsodálják a kifüggesztett gobelineket. A legtöbb nagyon tetszett nekik, kiváltkép azok, amelyek Rafael kartonjai után készültek; de a főterem főgobelinje Goethéből megnevezhetetlen irtózást váltott ki. Ez a szőnyeg ugyanis mitológiai jelenetet ábrázolt; Jázon, Medea és Kreuza történetét. „A trónus baloldalán,” írja Goethe a Dichtung Und Wahrheitban, „a legszörnyűbb halállal viaskodó menyasszonyt lehetett látni, jobbra az atya (Jázon) borzadozott lábánál fekvő meggyilkolt gyermekei fölött, mialatt a fúria (Medea) sárkányfogatán a levegőbe emelkedett...”

„Micsoda – kiáltottam fel, a jelenlévőkre való tekintet nélkül – milyen meggondolatlanság ez? Hogyan szabad egy ifjú királynénak példaként a legszörnyűbb esküvőt idézni a szeme elé, amikor először lép be országába? Hát a francia építészek, díszítők, kárpitosok között nincsen egy sem, aki érti, hogy a képek jelentenek is valamit, hogy a képek hatnak az értelemre és az érzelemre, benyomásokat váltanak ki, sejtelmeket ébresztenek fel?” Úgy látszik nem volt egy sem. Goethét megnyugtatták társai, hogy rajta kívül senkinek sem jut eszébe ilyesmi.

„A fiatal hölgy szép és előkelő, éppoly derűs, mint amilyen impozáns, arcára azóta is kitűnően emlékszem,” folytatja Goethe idősebb korának udvari modorában. „Üveghintajában mindnyájan nagyon jól láthattuk; kisérőnőivel bizalmas beszélgetésben mintha a menet elé özönlő tömegen tréfálkozott volna.” Tehát már akkor is azt a benyomást keltette, hogy mulat az embereken.

Goethe azután megemlíti, hogy az első rossz óment nemsokára egy sokkal szörnyűbb követte: amikor a Dauphine megérkezett Versaillesba, Párisban tűzijátékot rendeztek a tiszteletére s ez tüzet támasztott, a tömeg nem tudott kijutni az eltorlaszolt utcákból, gázolták és gyilkolták egymást, a katasztrófának 33 halottja és több száz sebesültje volt.

De nem említi a harmadik óment, a legkülönösebbet: a bevonulás másnapján a strassburgi székesegyház kapujában a püspök koadjutora fogadta, majd ő misézett: Louis de Rohan herceg, aki később többet ártott neki, mint bárki a világon.

A Rohan–család az előkelőség századaiban is Franciaország legelőkelőbb családai közé tartozott. Mint „külföldi fejedelmek” rangban mindjárt a királyi család után következtek, a lotharingiai hercegekkel együtt. Büszke jelmondatuk így hangzott: Roi ne puis, prince ne désire, Rohan suis – király nem lehetek, herceg lenni nem kívánok, Rohan vagyok. Egy Rohan hercegnét, meséli Chamfort, megkérdeztek, mikorra várható a családi esemény. – Hízelgek magamnak azzal, hogy két hét múlva lesz részem ebben a megtiszteltetésben, – felelte a hercegné. T. i. abban a megtiszteltetésben, hogy egy Rohant hozhat a világra.

Sajátságos módon ennek a családnak nem volt egyetlen egy tagja sem, aki mint államférfi, hadvezér vagy más téren nagy ember megokolta volna a család hatalmas önérzetét. A Rohanok ebben is olyanok voltak, mint ahogy az ember az Ancien Régime nagyurait elképzeli: sosem tettek semmi mást, csak származtak; nem röstellték a fáradságot megszületni, amint Figaro mondja.

A furcsa az, hogy még származásuk sem vész el a népvándorlás korának legendatermő távlataiban. A bretagnei uralkodók ivadékainak vallották magukat; ősük, Guéthénoc, a bretagnei herceg fiatalabb fia, 1021–ben kapta Porrhoël grófságot. A Rohan nevet kb. 1100 óta használták. De végtére is Bretagne kicsi, félvad, isten háta mögötti tartomány volt, mielőtt Anna, az utolsó, „facipős” kis bretagnei hercegnő férjhez nem ment VIII. Károly francia királyhoz, hozományul víve az egész félszigetet. Ekkor kerültek a Rohanok is Franciaországba.

A család protestáns ága, a Rohan–Gié–k, adott néhány makacs és bátor tiltakozót a vallásháborúk korában, de ez az ág 1540–ben kihalt. A XVIII. században a család két főágból állt: a Rohan–Soubise–ekből és a Rohan–Guéménée–kből. Leghíresebb tagja a Maréchal de Soubise volt, az udvaronc, akiből Pompadour kegye tehetségtelen hadvezért csinált; ő és egy osztrák herceg vitte véghez azt a megdöbbentő műveletet, hogy hatvanezer emberével elvesztette Nagy Frigyes húszezer katonája ellen a rossbachi ütközetet, a Hétéves Háború döntő csatáját.

A család másik ága, a Guéménée–család főképp arról nevezetes, hogy csak csillagászati számokban kifejezhető jövedelme ellenére 1781–ben csődbe ment 33 millió font adóssággal, magával rántva számtalan kisembert, breton matrózokat, akik évjáradék reményében hiteleztek nekik; kénytelenek voltak lemondani udvari méltóságaikról is, mivel maradék vagyonukból nem tarthatták fenn az udvari életszínvonalat. Csődjük alaposan hozzájárult az arisztokrácia tekintélyének megtépázásához.

A strassburgi püspökség úgyszólván öröklődött a családban; félszázaddal Marie Antoinette bevonulása előtt egy másik Rohan fogadott a strassburgi székesegyház kapujában egy másik idegen királyleányt, Maria Leszczynskát, aki XV. Lajos boldogtalan felesége lett.

Louis de Rohan herceg 1734–ben született. 1760–ban nagybátyjának, a strassburgi püspöknek koadjutora lett és ugyanakkor Canope püspöke in partibus infidelium, vagyis címzetes ura egy olyan egyházmegyének, amely már ezer és sokszáz éve a pogányok kezében van. Az Egyház legfőbb méltóságai közt mindig is sok volt a főrangú – de a XVIII. századi Franciaországban az udvari arisztokrácia egészen kisajátította az érseki és püspöki székeket. Rohannak nemcsak nagybátyja püspök; unokafivére, Ferdinand de Rohan, Cambrai érseke. A La Rochefoucauld hercegi család egymagában három püspöki széket tölt be: Rouent, Beauvaist, Saintes–et. Az udvari előkelőségek mint egyházfejedelmek sem sokat változtattak magukon és életformájukon – ez az egyik oka annak, hogy az Egyház olyan gyenge a XVIII. századi Franciaországban. A főpapságot a rendkívül szűkösen javadalmazott alsó papságtól olyan szakadék választotta el, mint az arisztokráciát a nemzettől és a forradalom kitörésének egy válságos pillanatában a döntést az hozta meg, hogy az alsó papság képviselői a polgárság mellé álltak.

Louis de Rohan nemcsak egyházi méltóság: 1761 óta a Francia Akadémia tagja is, a Halhatatlanok közé tartozik. 1789–ben az Akadémia 38 tagja közül (két hely betöltetlen) hét főnemes, öt pedig főpap; hiába, előkelő évek ezek. Régebben, XIV. Lajos korában, a püspökök és az akadémikusok még többnyire polgári származásúak; az Ancien Régime a végén a legarisztokratikusabb.

Milyen ember volt Louis de Rohan herceg? A kortársak tanúsága szerint végtelenül finom és jómodorú, szellemes társalgó, az Akadémiára sem hozott szégyent, jó szónok is volt. Nemcsak gavallér, hanem jó ember is, hívei számos diszkrét és megható jótékonykodását jegyezték fel; korának fia, „érzékeny szív” ő is, mint királya, XVI. Lajos.

De ezek eléggé semmitmondó adatok és nem mondanak sokkal többet a herceg ránk maradt arcképei sem: finom, kissé kifejezéstelen vonások, bizonyos elkényeztetett, „késői sarj” gyengeséget árulnak el. Olyan ember lehetett, akiről nagyon nehéz megmondani, hogy milyen. Az az ember, akire azt mondhatják: ha nem születik hercegnek, semmiben sem különbözik a többi embertől. De ez felületes megállapítás – mert Rohan igenis hercegnek született, Rohan–volta úgy hozzátartozott lényéhez, mint valami szervi betegség, jellemét és sorsát úgy determinálta, mint ahogy a tüdőbaj vagy a neuraszténia determinálja az ember jellemét.

Ha meg akarjuk ismerni, nem is egyéni vonásaiból kell kiindulnunk, hanem inkább társadalmi helyzetéből.

Rohan grandseigneur volt, nagyúr, a grandseigneurök fénykorában, akkor, amikor nagyúrnak lenni még nem különcség, hanem uralkodó életforma; amikor egész Európa úgyszólván azért él, hogy a grandseigneurök életmagasságát biztosítsa.

A nyugati kultúra arisztokratikus: megszületésétől, a XI. század végétől kezdve a francia forradalomig ennek a kultúrának lényeg szerint való célja az, hogy kevésszámú választott életében megvalósítsa a Szép Élet álmát: azt az életet, amely olyan tiszta, rendezett és gyönyörű forma, mint a géniusz–teremtette műalkotás – és éppannyira független a mindennap és a sors esetlegességeitől. E kultúra megvalósítója az udvar, eszménye az életfölötti élet. Ezt az eszményt szolgálja lovagság, pompa, etikett; ezt a célt szolgálja ki a művészet és költészet is.

De mindez eléggé elvont. Hogy miben állt Rohan nagyúrvolta, szemléltesse inkább néhány életrajzi és számszerű adat.

Marie Antoinette Franciaországba való érkezése után Rohan nem sokáig maradt koadjutor.

Hatalmas nagynénjei, Mme de Guéménée és Mme de Marsan, a királyi hercegek nevelőnője (gouvernante; természetesen nem szabad a „nevelőnő”–t mai értelemben vennünk) kieszközölték Du Barry asszony és teremtménye, D’Aiguillon herceg miniszter segítségével, hogy az öregedő XV. Lajos elküldte Bécsbe követnek. Minthogy Franciaország és Ausztria ebben az időben szövetségesek, hűséges, de gyanakvó szövetségesek, Európa legfontosabb diplomáciai állása a bécsi francia és a versaillesi osztrák követé. Az osztrák követ, Mercy–Argenteau gróf, Páris egyik legelső embere; hatalma akkora, mint egy miniszternek, ő irányítja az ifjú Marie Antoinette–et, az ő szeretője az Opera legünnepeltebb szépsége... Ami ő Párisban, az akar lenni Rohan Bécsben, amely város mindjárt Páris után következik a savoir–vivre, az élet művészete szempontjából.

És most jönnek a szemléletes adatok. Rohan magával visz Bécsbe (a káprázatos tárgyi felszerelést a rövidség okából elhagyjuk) 50 paripát megfelelő személyzettel; 6 nemes apródot Elzász és Bretagne legelső családaiból, melléjük egy nevelőt, aki fegyverforgatásra és egy tanárt, aki latinra oktatja őket; személyes szolgálatára két nemesembert, „pour les honneurs de la chambre”, az egyik máltai lovag, a másik lovassági kapitány; hat komornyikot, egy maître d’hotelt, egy háztartásfőnököt; két hajdut; négy futárt, ruhájuk fejenként 4000 fontba kerül és „a napfényben úgy ragyog, mint egy tündérmese”; 12 inast; két „svejcit”, az egyik, a soványabb, a belső ajtónálló, a másik, aki rendkívül kövér, a kapus; 6 zenészt az asztali zene számára, egy házgondnokot, egy kincstartót, négy nemes követségi tisztviselőt; követségi titkárként Georgel abbét, a jezsuitát és mellé négy segédtitkárt. Mindezeket maga öltözteti mesébe illő pompával és természetesen maga tartja el és fizeti.

Megérkezik Bécsbe és rövidesen elkápráztatja a Császárvárost. Mindenki róla beszél, a hölgyek mind érte rajonganak. Amin nem is lehet csodálkozni. Óriási vadászatokat rendez; álarcosbáljai látványosságok; Badenben népünnepélyen vendégeli meg úgyszólván egész Alsó–Ausztriát. Vacsoráin száz–százötven osztrák főúr étkezik, a diplomáciai szokástól eltérően nem hosszú asztalnál, hanem kis asztaloknál, ahol mindenki fesztelenül érezheti magát; utána kártya, hangverseny, tánc és flirt a Lichtenstein–palota csodálatos termeiben és kivilágított kertjében. Akárcsak Versaillesban.

Ez az érem egyik oldala. Az érem másik oldala, hogy Rohannak nincsen pénze. Sem neki, sem a Rohan–ház két ágának. Állítólag királyi engedélyt kapott, hogy egymillió font zálogkölcsönt vegyen fel birtokaira. De ez sem tartott sokáig. Embereit nem tudta rendesen fizetni, mire azok visszaélve a követségek franchise–ával, területenkívüliségével, virágzó csempészetre adták magukat. Ezt olyan francia nyíltsággal űzték, hogy Mária Terézia, nem akarván megbántani a versaillesi udvart, eltörölte az egész diplomáciai kar franchise–át. Ezt meséli Mme Campan; de Mme Campan Marie Antoinette première femme de chambre–ja volt (természetesen nem lehet magyarra „szobalány”–nak fordítani ezt az előkelő udvari tisztet; Mme Campan olyan szobalány, mint amilyen guvernáns Marsan hercegné). Híres emlékiratát 1820 körül írta; ez a mű a legfőbb forrásunk nekünk is, mint mindenkinek, aki Marie Antoinetteről és koráról ír. Csakhogy Mme Campan könyvét azért írta, hogy megmentse úrnője emlékét; Rohant éppen ezért a legfeketébb színekkel rajzolta.

A fatális tény, hogy Rohannak nem volt pénze, még így is kétségbevonhatatlan. Kitűnik majd a Nyaklánc történetéből is. Hogy lehet az, hogy nem volt pénze? Hiszen csak a strassburgi püspökség és apátságai évi 60.000 fontot jövedelmeztek papiroson, a valóságban pedig 400.000 fontot. Az akkori font értéke Funck–Brentano szerint tíz franknak felel meg, a frank e háború előtti értékét véve, tehát a békebeli pengő egyharmadát.

Minthogy Rohant úgy tekintettük, mint társadalmi osztályának jellegzetes képviselőjét, talán nem lesz érdektelen, ha kiírunk egy–két adatot a hozzá hasonló grandseigneurök jövedelmére vonatkozólag Funck–Brentano L’ancien régime c. könyvéből, amely egyébként magyarul is megjelent Udvari Világ címen.

„M. de Sartine, a rendőrfőkapitány 200.000 fontot kap (2 millió frankot), hogy kifizethesse adóssága egy részét. Lamoignon, a pecsétőr kis ajándékként kap 200.000 fontot. És akkor Lamoignon még finom volt, mert utóda, Miromesnil 600.000 fontot kap (6 milliót), hogy „berendezkedhessék”. D’Aiguillon herceg, amikor kibukik a miniszterségből, 1774–ben kártérítésképen 500.000 fontot kap (5 milliót). Maréchal de Muy hadügyminiszter özvegye 30.000 font évi kegydíjat, Saint–Germain gróf, amikor felmentik a hadügyi államtitkárság alól, 40.000 font nyugdíjat és 155.000 font kárpótlást kap. (Szorozd meg mindig tízzel!)”

„Marie Antoinette Polignac hercegnek 1,200.000 fontot adat, Salm herceg 500.000 fontot kap. Calonne, mialatt Franciaország pénzügyeit vezeti, 56 millió fontot fizet ki Provence grófnak, a király idősebb fivérének és 25 milliót Artois grófnak, a fiatalabbnak. Ordítani kell!” (C’est à hurler. Ezt nem mi mondjuk, ezt a komoly öreg Funck–Brentano mondja, aki pedig konzervatív érzésű férfiú.) „Condé herceg 12 millió fontot kap egyszerre kézhez és évi 600.000 font (vagyis 6 millió) járadékot.”

Ugyanezeket az adatokat megtaláljuk Taine L’ancien régime–jében is, annál is inkább, mert Funck–Brentano úgy látszik innen írta ki azokat. Mind Taine, mind Funck–Brentano rengeteg egyéb adatot sorol fel.

Csakugyan ordítani kell, vagyis inkább maguk az adatok kiáltanak égre. Mi volt ez? Micsoda furcsa őrület szállta meg a francia királyok szívét, hogy ilyen mesebeli összegeket ajándékoztak szét, többnyire minden ellenszolgáltatás nélkül, leginkább csak az előkelő származás jutalmazására? Természetesen nem volt őrület ez, hanem egy történelmi helyzet elkerülhetetlen következménye. Franciaország, éppúgy mint Európa többi állama, a középkorban a hűbéri főnemesség kezébe került. A francia királyok évszázadokon át arra törekedtek, hogy az országot központosítsák vagyis hogy kiragadják a főnemesség kezéből és maguk vegyék át. Amint ismeretes, ezt a célt XIV. Lajos végleg el is érte és minden nagyzolás nélkül mondhatta: „Az állam én vagyok.” A hűbéri nemességet udvari nemességgé alakította át; a főurak nem tartózkodhattak többé birtokaikon, hanem ott kellett élniük a király mellett, aki sasszemmel vette észre távollétüket és kegyvesztéssel büntette. A népet ezentúl nem a főurak sarcolták, hanem a királyi intendánsok és fermier généralok, a pénz ezentúl a királyi kincstárba folyt be. A főnemességet kárpótolni kellett ezért: évdíjakkal, ajándékokkal, hallatlan javadalmazású udvari tisztségekkel, egyházi és katonai állásokkal. Később már talán nem is lett volna szükség erre, a főnemesség kezéből kiesett minden független hatalom, nem tudtak volna már fellázadni a király ellen (de támogatni sem tudták többé, ez is egyik fontos oka a forradalom rohamos diadalának). Csakhogy ekkor már a meglévő dolgok ereje diktálja, hogy a főnemességet a királynak kell eltartania. Az észszerű és megokolt „kárpótlásból” így válik XVI. Lajos korára érve „visszaélés”, esztelennek látszó és igazságtalan pazarlás, amely joggal váltja ki a gondolkozók bírálatát és a nép forradalmi dühét.

Más kérdés, mit csináltak a nagyurak ezzel a töméntelen sok pénzzel? Mai fogalmak szerint el sem tudnák költeni. Ma egy amerikai milliárdos ennyi pénzt a legnagyobb igyekezettel sem tudna elverni. De az amerikai milliárdosok és általában azok, akiknek ma rengeteg pénzük van, nem grandseigneurök. A gazdasági életben szerzett vagyon tulajdonosa legmámorosabb pillanataiban is megőriz valami gazdasági szellemet és ha meg is őrül, még abban is van mindig valami rendszer. Az Ancien Régime nagyuraiban azonban józan pillanataikban sem volt semmi gazdasági érzék és semmi rendszer. Hogy mire ment el a pénzük XVI. Lajos korában, azt Taine említett művéből vett néhány szemelvénnyel igyekszünk megmagyarázni.

„Mesdames, vagyis XV. Lajos három öregkisasszony leánya évente 215.068 frank ára gyertyát éget, a királyné 157.109 frank árát. Versaillesban még mutogatják azt az utcát, amely hajdan kis boltokkal volt tele, ide jártak a királyi inasok és egész Versaillest táplálták a királyi asztalról maradt deszerttel, amelyet itten adtak el. A király a hivatalos becslés szerint évente 2190 frank ára mandulatejet és limonádét iszik; a „nappali és éjszakai nagy erőleves”, amelyet olykor elfogyaszt a kétéves Madame Royale (XVI. Lajos és Marie Antoinette leánya), évente 5201 fontba kerül.” Marie Antoinette dauphine–korában a femme de chambre–ok elszámolásba tesznek a Dauphine számára „hetente négy pár cipőt, naponta három rőf szalagot, amellyel megköti fésülőköpenyét, naponta két rőf tafotát, amellyel befödik a kosarat, ahová a Dauphine kesztyűjét és legyezőjét helyezik”, mert a szabály szerint nem szabad egyenesen kezébe adni, hanem kosárkában kell átnyújtani.