Sorozatszerkesztő

Takács M. József

TRUBADÚR ZSEBKÖNYVEK 79.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

George Orwell: Animal Farm

Penguin Books, 1981, London

Fordította Illés Róbert

Borítóterv Szabó Levente

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Hungarian translation © Illés Róbert, 2024

© Trubadúr Könyvek Kiadó, 2024

Kiadja a Trubadúr Könyvek Kiadó.

Felelős kiadó Földes Tamás

Felelős szerkesztő Takács M. József

Olvasószerkesztő Kalocsai Judit

Műszaki szerkesztő Szász Julianna

ISBN 978-963-656-108-6

gabo.hu

facebook.com/trubadurkiadokft

instagram.com/trubadurkiado

A Trubadúr Könyvkiadó könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

I

Jones gazda bezárta a Majorság baromfióljait éjszakára, de ahhoz túl részeg volt, hogy eszébe jusson a szellőzőnyílásokat is becsukni. Lámpásának dülöngélő fénykörében keresztülbotorkált az udvaron, a hátsó ajtóhoz érve lerúgta a csizmáját, csapolt magának még egy utolsó pohár sört a mosogatókonyhában álló hordóból, majd lefeküdt az ágyba, ahol Jones asszony már javában hortyogott.

Amint kialudt a fény a hálószobában, izgatott mocorgás és sürgölődés kezdődött a farm összes épületében. Napközben híre ment, hogy az öreg Őrnagy, a díjnyertes, középfehér kan disznó különös álmot látott előző éjjel, és be akar számolni róla a többi állatnak. Megbeszélték, hogy mindnyájan a nagy pajtában találkoznak, amint Jones gazda nyugovóra tért. Az öreg Őrnagyot (mindenki így hívta, noha a kiállításra Willingdon Szépeként nevezték be) olyan nagy tisztelet övezte a farmon, hogy minden állat hajlandó volt lemondani egyórányi alvásról azért, hogy meghallgassa a mondandóját.

Az Őrnagy már elhelyezkedett a szalmán a nagy pajta végében, egy kisebbfajta emelvényen, amely fölött lámpás lógott az egyik gerendáról. Tizenkét éves volt, és az utóbbi időben meghízott, de még így is fejedelmi megjelenésű disznó volt, bölcsesség és jóindulat sugárzott belőle annak ellenére, hogy agyarait soha nem vágták le. Egymás után érkezett a többi állat is, és mindenki elhelyezkedett a maga módján. Elsőként a három kutya jött, Csillag, Jenny és Tolvaj, azután a disznók, akik azonnal letelepedtek az emelvény előtti szalmára. A tyúkok az ablakpárkányra kuporodtak, a galambok felszálltak a gerendákra, a birkák és a tehenek lefeküdtek a disznók mögé, és nekiálltak kérődzni. A két igásló, Bandi és Lady együtt érkezett, nagyon lassan lépkedtek, és óvatosan helyezték le roppant, szőrös patáikat, hátha lapul valami kisebb állat a szalmában. Lady zömök, középkorú anyakanca volt, aki a negyedik csikó világra hozatala után már soha nem nyerte vissza régi alakját. Bandi hatalmas állat volt, majdnem hetvenkét hüvelyk magas, és olyan erős, mint két átlagos ló együtt. Az orrán fehérlő csík kissé ostoba külsőt kölcsönzött neki, és valóban nem ő volt a legintelligensebb állat a farmon, de mindenki tisztelte szilárd jelleméért és óriási munkabírásáért. A lovak után érkezett Malvin, a fehér kecske, és Benjámin, a szamár. Benjámin volt a legidősebb állat a farmon, és neki volt a legrosszabb természete. Ritkán beszélt, és amikor megszólalt, akkor is általában valami cinikus megjegyzést tett – például az volt a szavajárása, hogy Isten azért adott neki farkat, hogy el tudja hessegetni a legyeket, de ha rajta múlna, nem lenne se farka, se legyek. A farmon élő állatok közül ő volt az egyetlen, aki soha nem nevetett. Ha megkérdezték tőle, miért, azt felelte, hogy nem látott semmi olyat, amin nevetni kellene. Mindazonáltal, bár nyíltan nem ismerte volna be, szoros barátság fűzte Bandihoz, a vasárnapokat rendszerint együtt töltötték a gyümölcsös mögötti kis kifutóban, szótlanul legelészve egymás mellett.

A két ló éppen csak leheveredett, amikor betotyogott a pajtába egy fészekaljnyi kiskacsa, akik elveszítették az anyjukat, halkan csipogva tébláboltak, olyan helyet keresve, ahol nem tapossák agyon őket. Lady falat emelt köréjük hatalmas mellső lábával, a kiskacsák pedig elhelyezkedtek a biztonságos menedékben, és azonnal el is aludtak. Az utolsó pillanatban érkezett Molli, a butuska, szép, fehér kanca, akit Jones gazda a kétkerekű kocsija elé szokott befogni, és kényeskedve körülnézett, miközben egy kockacukrot rágcsált. Elöl foglalt helyet, és többször is hátravetette fehér sörényét, hogy felhívja a figyelmet a benne lévő piros szalagokra. Utoljára a macska lépett be, és szokása szerint a legmelegebb helyet kereste a pajtában. Végül Bandi és Lady közé fészkelte be magát, ahol elégedetten dorombolt az Őrnagy egész beszéde alatt, anélkül hogy egyetlen szót is hallott volna belőle.

Az összes állat jelen volt, leszámítva Mózest, a megszelídített hollót, aki a hátsó ajtó mögött aludt egy rúdon. Amikor az Őrnagy látta, hogy mindenki kényelembe helyezte magát, és figyelmesen várakozik, megköszörülte a torkát, és belekezdett.

– Elvtársak, már hallottatok róla, hogy különös álmot láttam múlt éjjel. De az álomról majd később. Előbb valami mást kell elmondanom. Nem hiszem, elvtársak, hogy túl sok időm van még köztetek, és mielőtt meghalok, kötelességemnek érzem, hogy továbbadjam nektek azt a bölcsességet, amire szert tettem. Hosszú életet éltem, sok időm volt gondolkodni, és úgy hiszem, nincs állat, aki jobban értené nálam, miről is szól az élet ezen a földön. Erről szeretnék beszélni.

Mert, elvtársak, milyen élet is a miénk? Nézzünk szembe vele: az életünk nyomorúságos, fáradságos és rövid. Megszületünk, éppen csak annyi élelmet kapunk, hogy el ne pusztuljunk, és akik képesek közülünk dolgozni, azok kénytelenek utolsó erejükig gürcölni, majd abban a pillanatban, hogy többé már nem veszik hasznunkat, borzalmas kegyetlenséggel lemészárolnak. Angliában egyetlen állat sem ismeri a boldogságot vagy a pihenést egyéves kora után. Angliában egyetlen állat sem szabad. Az állatok nyomorban és szolgaságban élnek: ez a színtiszta igazság.

De azért van ez így, mert ez a természet rendje? Mert olyan szegény ez a föld, hogy nem képes tisztességes életet biztosítani a rajta élőknek? Nem, elvtársak, ezerszer is nem! Anglia földje termékeny, éghajlata kedvező, sokkal több állatot képes lenne bőségesen ellátni élelemmel, mint amennyi most él rajta. Csak ez az egyetlen farm tucatnyi lovat, húsz tehenet és több száz birkát el tudna tartani – és mindnyájan olyan kényelemben és méltóságban élhetnének, ami szinte elképzelhetetlen számunkra. Miért élünk akkor ilyen nyomorúságos körülmények között? Mert amit kemény munkával megtermelünk, azt szinte teljes egészében ellopják tőlünk az emberek. Elvtársak, ez a válasz minden problémánkra. Egyetlen szóval összefoglalható: ember. Az ember az egyetlen igazi ellenségünk. Ha megszabadulunk az embertől, soha többé nem kell éheznünk, és halálra dolgoznunk magunkat.

Az ember az egyetlen teremtmény, amely termelés nélkül fogyaszt. Nem ad tejet, nem tojik tojást, a szántáshoz túl gyenge, a nyulak elkapásához nem elég gyors. Mégis ő uralkodik minden állat fölött. Dolgoztatja őket, és éppen csak annyi élelmet ad nekik, hogy éhen ne haljanak, a többit pedig megtartja magának. Mi műveljük a földet, mi trágyázzuk, még sincs semmink a csupasz bőrünkön kívül. Tehenek, hány ezer liter tejet adtatok csak az elmúlt egy évben? És mi történt azzal a tejjel, amitől borjaitoknak kellett volna erősödniük? Minden egyes cseppje ellenségeink torkán folyt le. Tyúkok, ti hány tojást tojtatok az elmúlt egy évben, és vajon hányból keltek ki kiscsibék? A többit mind a piacra vitték, hogy pénzre cseréljék Jones és az emberei számára. És te, Lady, hol van az a négy csikó, akiket azért szültél, hogy támaszaid legyenek, és megédesítsék öreg napjaidat? Mindegyiket eladták egyéves korukban, sosem fogod viszontlátni őket. Négy csikódért és a rengeteg munkádért cserébe kaptál bármit is a puszta fejadagodon és az istállóban lévő helyeden kívül?

És még ezt a nyomorúságos életet sem élhetjük addig, ameddig a természet engedné. Ami engem illet, én nem panaszkodom, mert a szerencsések közé tartozom. Tizenkét éves vagyok, több mint négyszáz gyermekem született. Ez egy disznó természetes élettartama. De egyetlen állat sem menekülhet a kegyetlen késtől a végén. Ti, ifjú hízók, akik itt ültök előttem, egy éven belül mindnyájan visítva búcsúztok majd az élettől. Ez a borzalom vár mindnyájunkra – tehenekre, disznókra, tyúkokra, birkákra, mindenkire. Még a lovak és a kutyák sem számíthatnak jobb sorsra. Bandi, amint hatalmas izmaid elvesztik erejüket, Jones elad a mészárosnak, aki elvágja a torkod, a húsodból pedig kutyaeledelt főz. Ami a kutyákat illeti, amikor megöregszenek és kihullanak a fogaik, Jones téglát köt a nyakukba, és belefojtja őket a legközelebbi tóba.

Hát nem napnál is világosabb, elvtársak, hogy minden, ami rossz az életünkben, az az emberi lények zsarnokságából fakad? Csak meg kell szabadulnunk az embertől, és a munkánk gyümölcse a miénk lesz. Szinte egyik napról a másikra gazdagok és szabadok lehetnénk. Mit kell tennünk ezért? Éjjel-nappal, szívvel-lélekkel az emberi faj uralmának megdöntésén dolgozni! Ez az üzenetem, elvtársak: forradalom! Nem tudom, mikor jön el a forradalom, lehet, hogy egy hét, lehet, hogy csak száz év múlva, de olyan biztosan tudom, mint ahogy ezt a szalmát látom itt a lábam alatt, hogy előbb vagy utóbb az igazság győzni fog. Ez lebegjen a szemetek előtt, elvtársak, rövid életetek hátralévő részében! És mindenekelőtt adjátok át ezt az üzenetet az utánatok következőknek, hogy a jövő nemzedékei is folytassák a harcot a végső győzelemig.

És ne feledjétek, elvtársak, elszántságotok nem inoghat meg. Semmilyen érv nem téríthet le az útról. Ne hallgassatok arra, aki azt mondja, hogy az ember és az állatok érdekei közösek, hogy az egyik jóléte egyenlő mindegyik jólétével. Hazugság az egész. Az ember egyetlen más teremtmény érdekeit sem veszi figyelembe, csak a sajátját. És mi, állatok tartsunk össze, legyünk elvtársak a harc során. Minden ember az ellenségünk. Minden állat az elvtársunk.

Ebben a pillanatban nagy felfordulás támadt. Az Őrnagy beszéde alatt négy jókora patkány bújt elő a lyukakból, és a hátsójukra ülve hallgatták a szavait. A kutyák hirtelen észrevették őket, és a patkányok csak annak köszönhették az életüket, hogy villámgyorsan vissza tudtak iszkolni a búvóhelyükre. Az Őrnagy felemelte egyik lábát, és csöndet kért.

– Elvtársak – mondta. – Van itt valami, amit tisztáznunk kell. A vadon élő állatok, mint a patkányok és a nyulak, a barátaink vagy az ellenségeink? Szavazzunk! Felteszem a kérdést: a patkányok az elvtársaink?

Lezajlott a szavazás, és az állatok elsöprő többséggel úgy döntöttek, hogy a patkányok az elvtársaik. Csak négyen szavaztak ellene, a három kutya és a macska, akiről később kiderült, hogy mindkét oldalra leadta a voksát. Az őrnagy folytatta:

– Nem sok mondandóm maradt. Csak ismétlem, soha ne feledkezzetek meg arról, hogy az ember és a módszerei az ellenségeink. Minden, ami két lábon jár, ellenség. Minden, ami négy lábon jár, vagy szárnya van, barát. És ne feledjétek, hogy az ember ellen vívott harcban soha nem szabad hasonlóvá válnunk hozzá. Még ha le is győztétek, akkor sem vehetitek át bűnös szokásait. Állat nem lakhat házban, nem alhat ágyban, nem viselhet ruhát, nem ihat alkoholt, nem dohányozhat, nem nyúlhat pénzhez és nem kereskedhet. Az ember összes szokása gonosz. És ami a legfontosabb, soha egyetlen állat sem uralkodhat a saját fajtája fölött. Lehetünk gyengék vagy erősek, okosak vagy együgyűek, de mindnyájan testvérek vagyunk. Állat nem ölhet állatot. Minden állat egyenlő.

Most pedig, elvtársak, beszélek a múlt éjjel látott álmomról. Nem tudom pontosan leírni nektek. Az álmomban az ember már eltűnt a föld színéről. De eszembe juttatott valamit, amit már réges-régen elfelejtettem. Sok évvel ezelőtt, kismalac koromban, anyám és a többi koca mindig egy régi dalt énekelt, amelynek csak a dallamát és az első három szavát ismerték. Malacként még tudtam a dallamot, de már rég kihullott az emlékezetemből. Tegnap éjjel azonban álmomban újra meghallottam. Sőt mi több, eszembe jutott a dal szövege is – a szöveg, amit, biztos vagyok benne, az állatok énekeltek régen, de nemzedékek óta feledésbe merült. Eléneklem most nektek ezt a dalt, elvtársak. Öreg vagyok, és érdes a hangom, de miután megtanuljátok a dallamot, ti már jobban tudjátok majd énekelni. A címe Anglia állatai.

Az öreg Őrnagy megköszörülte a torkát, és belefogott az éneklésbe. A hangja valóban érdesen csengett, de jól énekelt, a dallam pedig lelkesítő volt, átmenet az Ó, te drága Klementina és a La Cucaracha között. A szövege így hangzott:

Állatok Ír- és Angolhonban,

S más hazákban, réteken,

Hallgassátok szép jövőnkről

Vígan zengő énekem.

Előbb-utóbb elsöpörjük

Az embert, a zsarnokot,

S dús mezőink nem tapossák

Emberek, csak állatok.

Az orrunkban nem lesz gyűrű,

Hátunkon nem lesz nyereg,

Nem mar zabla és sarkantyú

S nem vernek az emberek.

Gazdag lesz majd minden állat,

A lóhere, árpa, zab,

Széna, búza mind miénk lesz,

Ha eljön majd az a nap.

Fényesek lesznek mezőink,

Tisztábbak a patakok,

Lágyabb lesz még a szellő is,

Ha majd nem leszünk rabok.

E nagy napért küzdjünk, pulykák

Lovak, ludak, tehenek,

Bár magunk a szabadságot

Meg sem érjük, meglehet.

Állatok Ír- és Angolhonban,

S más hazákban, réteken,

Hallgassátok s daloljátok

Szép jövőnkről énekem!{1}

A dal hallatán az állatokat heves izgalom kerítette hatalmába. Az Őrnagy még be sem fejezte, máris elkezdték vele együtt énekelni. A dallamot és néhány szót még a legostobább állatok is megjegyezték, az okosabbak pedig, mint a disznók és a kutyák, néhány perc múlva már kívülről fújták az egészet. Azután, néhány próbálkozást követően, nagy egyetértésben az egész farm rázendített az Anglia állataira. A tehenek bőgtek, a kutyák vonyítottak, a birkák bégettek, a lovak nyerítettek, a kacsák hápogtak. Annyira el voltak ragadtatva a daltól, hogy ötször egymás után elénekelték, és talán egész éjjel folytatták volna, ha nem szakítják félbe őket.

Sajnálatos módon a hangzavar felébresztette Jones gazdát, aki kiugrott az ágyból, mert biztosra vette, hogy róka jár az udvarban. Felkapta a puskáját, ami mindig a szoba sarkába volt támasztva, és hatos söréttel beledurrantott a sötétségbe. A sörétek a pajta falába fúródtak, azonnal véget vetve a gyűlésnek. Mindenki iszkolt vissza a saját helyére. A szárnyasok felugrottak az ülőrudakra, a négylábúak leheveredtek a szalmára, és az egész farm egy szempillantás alatt álomba szenderült.

II

Három nap múlva az Őrnagy békésen meghalt álmában. A gyümölcsös sarkában helyezték végső nyugalomra.

Március eleje volt ekkor. A következő három hónapban titokban folyt a szervezkedés. Az Őrnagy beszéde a farm intelligensebb állatai előtt egészen új perspektívát nyitott. Nem tudták, hogy az Őrnagy által megjósolt forradalom mikor fog bekövetkezni, semmi okuk nem volt azt feltételezni, hogy még az ő életükben, de azt felismerték, hogy kötelességük felkészülni rá. A többi állat tanítása és megszervezése magától értetődő módon a disznók feladata lett, mert őket tartották a legokosabbnak az állatok között. Közülük is kiemelkedett két fiatal kan, Hógolyó és Napóleon, akiket Jones gazda eladásra nevelt. Napóleon nagydarab, harcias külsejű berkshire sertés volt, az egyetlen berkshire a farmon, nem beszélt sokat, de olyan disznó hírében állt, aki mindig eléri, amit akar. Hógolyó elevenebb volt Napóleonnál, gyorsabban forgott a nyelve és jobban vágott az esze, de nem tartották olyan erős jellemnek. Az összes többi kan a hízók közé tartozott. Mindenki ismerte közülük a kis, kövér, Rikács nevű disznót, akinek kerek pofája, csillogó szeme, élénk mozgása és éles, visító hangja volt. Nagyon értett hozzá, hogyan csűrje-csavarja a szavakat, és szokása volt érvelés közben ide-oda ugrálni, miközben a farkát csóválta, ami nagyon meggyőzően hatott. Általános vélekedés volt, hogy Rikács a feketéről is be tudja bizonyítani, hogy fehér.

Ők hárman továbbfejlesztették az öreg Őrnagy tanításait egy komplett rendszerré, amelynek az állatizmus nevet adták. Miután Jones gazda nyugovóra tért, hetente többször is titkos gyűléseket tartottak a pajtában, ahol ismertették az állatizmus alapelveit a többiekkel. Kezdetben ostobaságba és közönyösségbe ütköztek. Némelyik állat megrekedt annál, hogy hűséggel tartoznak Jonesnak, elvégre ő a „gazdájuk”, vagy olyan bugyuta megjegyzéseket tettek, hogy „Jones gazda etet minket. Ha ő nem lenne, éhen halnánk.” Mások efféle kérdéseket tettek fel: „Miért kellene, hogy érdekeljen, mi történik a halálunk után?” vagy „Ha ez a forradalom így is, úgy is bekövetkezik, mit számít, hogy dolgozunk érte vagy sem?”, a disznóknak pedig csak nagy nehézségek árán sikerült megértetniük velük, hogy ez ellentétes az állatizmus szellemiségével. A legostobább kérdéseket mindnyájuk közül Molli, a fehér kanca tette fel. A legelső kérdése így szólt Hógolyóhoz:

– A forradalom után is lesz kockacukor?

– Nem – felelte Hógolyó határozottan. – A farmon nem tudunk cukrot előállítani. Egyébként sincs szükséged cukorra. Annyi zabot és szénát ehetsz, amennyit csak akarsz.

– És akkor is hordhatok majd szalagokat a sörényemben? – tudakolta Molli.

– Elvtársnő – mondta Hógolyó –, azok a szalagok, amelyekért úgy odavagy, a szolgaság jelvényei. Képtelen vagy felfogni, hogy a szabadság többet ér holmi szalagoknál?

Molli nem ellenkezett tovább, de úgy tűnt, nem sikerült teljesen meggyőzni.

A disznóknak ennél is nehezebb dolguk volt azokkal a hazugságokkal, amelyeket Mózes, a szelíd holló terjesztett. Mózes, Jones gazda kedvenc háziállata, kém és besúgó volt, ugyanakkor ügyes szónok. Azt állította, hogy létezik egy titokzatos ország, amelynek Süvegcukor-hegység a neve, és minden állat odakerül, miután meghal. Fent van valahol az égben, a felhőkön túl, mondta Mózes. Süvegcukor-hegységben a hét minden napján vasárnap van, egész évben lóhere zöldell a réteken, és kockacukor meg lenmagpogácsa nő a bokrokon. Az állatok ki nem állhatták Mózest, mert nem dolgozott, csak szövegelt, de voltak, akik hittek a Süvegcukor-hegységben, és a disznóknak minden ékesszólásukat elő kellett venniük, hogy meggyőzzék őket, nem létezik efféle hely.