STEVE BOATENG

PÁLMABOR ÉS KUKACOK

II. KÖTET

AVAGY MIÉRT NEM LETTEM NŐGYÓGYÁSZ GHÁNÁBAN

TÁRSSZERZŐ: PINTÉR VERONIKA

Személyes Történelem

Budapest, 2021

TARTALOMJEGYZÉK

Előkészületek

Mama

Repülőjegyek és vízumok

Alitalia

Az accrai első éjszaka

Autó nélkül Accrában

Assylum Down – a nagy csatorna szomszédságában

Egészségügyi Minisztérium

Látogatás a nagybácsiéknál

A Budapest Clinic

Kati, a megmentőnk

Az Aburi botanikuskert

A faluban, a rokonok között

Apám halála és a megemlékezés

37 Military Hospital (katonai kórház)

Labadi Beach

UTC nagyáruház

Tema Harbour – a konténer

Kumasi

Okomfo Anokye oktatókórház

BMW

A bungaló

Az asuoyeboai szolgálati lakás

Magánrendelés

Pró és kontra, avagy a visszautazás

Hányan megyünk?

Maláriás vagyok

Minden eladó

Utószó

Feleségemnek, Verának ajánlom

ELŐKÉSZÜLETEK

1989–et írtunk, Nagyatádon az Aradi utca 12.–ben a negyedik emeleten laktunk a feleségemmel és a kislányunkkal, Sheilával, amióta megszületett 1988. február 16–án. Akkoriban a feleségemmel felváltva sokat ügyeltünk a kórházban, hogy kiegészítsük a fizetésünket. Amikor Vera ügyeletes volt, egyedül voltam otthon Sheilával. Amikor mindketten ügyeltünk, vagy ha úgy alakultak a dolgok, hogy később mentünk volna Sheiláért, akkor Juci néni vigyázott rá. Vele a feleségem véletlenül futott össze Nagyatádon az utcán. Nagyon megörültek egymásnak, mivel egy faluból, Somogyudvarhelyről származnak, és Juci néni volt Vera óvodai dadája, mindig kedvelték egymást. A feleségem előtt egy babakocsi volt, benne a kislányunkkal, aki láthatólag nem fehér gyerek. Megegyeztek, hogy találkoznak, és Vera elmeséli az elmúlt húsz év élettörténetét.

Kiderült, hogy nagyon közel laktunk egymáshoz. Így aztán valamennyien jó barátságba kerültünk, Juci néni és a férje, Gyuszi bácsi nagyon megszerette a kislányunkat, unokájuknak tekintették, és a mai napig tartják a kapcsolatot.

Esküvőnkön, 1986. augusztus 16–án

Feleségemmel és Sheilával ritkán voltunk együtt hármasban otthon. A megszokott családi életünk mellett teljes gőzzel készültem a szülészet–nőgyógyászati szakvizsgámra és a ránk váró ghánai útra. Az úti előkészületek első fázisa annak a személygépkocsinak a megszerzése volt, amelyet Ghánában terveztünk használni. 1989 tavaszán három hónapra elutaztam Angliába, hogy alkalmi munkával megkeressek annyi pénzt, amennyi elegendő az autóvásárlásra. Diszpécserként dolgoztam egy magántaxi–társaságnál. Nyár elején egy Brüsszelben vásárolt, tízéves metálszürke 520i BMW–vel érkeztem vissza Magyarországra. Az akkori rendelet szerint vám fizetése nélkül megszereztem az autóra a VÁM rendszámot.

Templomi esküvőnkön

Az előkészületek második fázisa a szakvizsga letétele volt. Négy éven át előre megtervezett gyakorlati program alapján ösztöndíjasként készültem fel a szakvizsgára, és elegendő gyakorlatot szereztem. Annyi műtétet végeztem és szülést vezettem, hogy elfogadták a szakvizsgatervemet. Körülbelül háromezer szülést vezettem le, 100–150 küretet, ötven kisműtétet és tíz császármetszést végeztem. 1989 novemberében sikeres szakvizsgát tettem a budapesti továbbképző egyetemen.

Az előkészületek harmadik fázisa annak a konténernek a megszerzése volt, amelyben szállítani szerettük volna Ghánába a személyes és szakmai holminkat. Nagyatádon a Kivadár felé vezető úton lakott a Dömötör asztaloscsalád, velük már néhány bútort korábban is készíttettünk. Úgy döntöttünk, hogy őket bízzuk meg a 3 × 3 × 3 méteres fakonténer elkészítésével. 1990 januárjában elkészült a konténer, és megtöltöttük a személyes holminkkal. Olyan dolgokat pakoltunk bele, amelyek a ghánai életünket könnyebbé tehették: hűtőszekrény, gáztűzhely, szőnyegek, ruhanemű, cipők, evőeszközök, tányérok, orvosi eszközök, gyógyszerek stb. A konténer lezárása után egy magánfuvarozó egy kisteherautóval elvitte Budapestre a Mahart–telepre, hogy továbbszállíthassák hajóval Rijekába, onnan meg a ghánai Tema kikötőbe. Az én repülőjegyemet és a poggyászköltséget a ghánai állam állta, a feleségem és a lányom utazását saját zsebből fizettük.

MAMA

Anyósom Pintér Vincéné Kósz Teréz. A család középpontjának tekintettük. Nekünk ő volt a Mama, egy igazi intézmény a családunkban. Nagyon szeretjük őt, és ő is minket. Mama szakácsként dolgozott a nyugdíjazása előtt, utoljára Pécsen, a Széchenyi téri pizzériában volt több mint tíz évig főszakács. Jókat tudott főzni és sütni. Nem úgy szeretett minket, hogy ölelgetett, puszilgatott, a szeretetét finom ételek készítésével fejezte ki. Boldog volt, ha sokat ettünk a főztjéből. Aggódó jóindulattal igyekezett megtudni mindent, ami a családban vagy körülöttünk történt. Mindig a dolgoknak a legrosszabbik oldalát tekintette a legvalószínűbbnek. Ez talán a neveltetéséből fakadt, vagy az élete folyamán alakult ki így.

Amikor bejelentettük, hogy nemsokára Afrikába költözünk, kétségbeesett, és próbált lebeszélni minket az útról. Rengeteg, a médiából hallott történettel és mendemondával riogatott minket: éhen halunk ott a messzeségben, vagy soha többé nem fogja látni az unokáját és a lányát, vagy attól félt, hogy el fogom adni a lányát két kecskéért és így tovább. Pécsen, a pizzéria melletti fotószalonban csináltatott néhány képet az unokájáról, hogy legyenek emlékei a lakásában. Később, amikor megnyugodott, és megbékélt az afrikai kalandunk gondolatával, megpróbált segíteni az utazásra való felkészülésben. Ellátott minket mindenféle tanáccsal, például azzal, hogy mit kellene magunkkal vinni az útra, hogy milyen gyakran telefonáljunk haza stb. Megígérte, hogy időnként küld nekünk elemózsia–utánpótlást. Akkor még nem gondoltuk, hogy erre bizony szükségünk lesz. A feleségem és a lányom repülőjegyének jelentős részét is ő fizette. Hálásak vagyunk érte, ezért is, és még sok mindenért, amit értünk tett és most is tesz. Isten éltesse még sokáig, hogy köztünk maradjon, hogy minél tovább tudjon ránk vigyázni és segíteni nekünk!

REPÜLŐJEGYEK ÉS VÍZUMOK

Egy álom vált valóra, amikor 1989 novemberében megszereztem a szülészet–nőgyógyászat szakvizsgát. Az 1978–ban Ghánában megkötött ösztöndíjszerződés szerint újdonsült szakorvosként Ghánába kellett visszatérnem, hogy legalább öt évig a szülőhazámat szolgáljam mint orvos. Kis családommal novemberben elautóztunk Prágába – ott volt a legközelebbi ghánai követség –, hogy vízumot szerezzünk. Ghánai állampolgárként nekem nem kellett vízum, de feleségemnek és lányomnak szüksége volt rá.

A prágai konzullal való megfelelő előkészítések után egy háromnapos kirándulással egybekötött hivatalos útra indultunk Prágába. Kihasználtuk az alkalmat, hogy megnézzük Prága nevezetességeit. A Vencel téren és a Moldva folyó partján sétáltunk. A térhez közeli panzióban laktunk. A követség Prága egyik csendes, dombos kerületében helyezkedett el. A feleségem kezében lévő térkép segítségével megtaláltuk a követség épületét. Reggel kilenc órakor, a megbeszélt időpontban érkeztünk, barátságos recepciós fogadott minket. Megtudtuk, hogy a konzul három ország (Csehszlovákia, Magyarország és Jugoszlávia) diplomáciai teendőivel van megbízva. Kitöltöttük az angol nyelvű nyomtatványokat, és leadtuk az útlevelekkel együtt. Közöltek velünk, hogy délután háromkor készül el a vízum.

Visszamentünk a városba, sétáltunk a Moldva partján, és egy gyorsétteremben megebédeltünk a Vencel téren. Délután a megbeszélt időpontban visszamentünk a követségre. Kifizettük a körülbelül harmincezer forintos vízumdíjat. Megkaptuk a két útlevelet, benne a bepecsételt ghánai vízummal. Nagyon örültünk a vízumoknak, mert tudtuk, hogy már nincs messze a ghánai utazás. A konzultól megkaptam Budapest–Accra egyirányú repülőjegyemet, amely az olasz Alitalia repülőtársaság járataira szólt. Azt tanácsolta, hogy mielőtt Ghánába érkeznénk, oltassuk be magunkat sárgaláz ellen, és kezdjük el a malária elleni gyógyszerek szedését.

ALITALIA

A prágai kirándulásunk után tudtuk, hogy 1990 februárjában repülünk Ghánába. Azt is tudtuk, hogy az olasz nemzeti légitársasággal, az Alitaliával utazunk, tehát az Alitalia megbízott utazási irodájánál időpontot kértünk a jegyvételhez. Akkor még nem volt lehetőség interneten, otthoni kényelemben repülőjegyet rendelni. Egy decemberi hétfő reggel korán elindultunk autóval Budapestre. Vittük magunkkal a ghánai vízumot tartalmazó útleveleket, fejenként két útlevélképet és sok pénzt. Budapesten a Váci utca elején volt az IBUSZ utazási iroda. Körülbelül az akkori fél évi orvosi fizetésemnek megfelelő pénzösszeget fizettünk a Budapest–Accra egyirányú repülőjegyekért, bár a kislányunknak csak tízszázalékos jegyet vettünk, ami azt jelentette, hogy az egész úton valamelyikünk ölében utazott. Mivel ez csak kétéves korig lehetséges, a legutolsó napon, február 16–án, azaz Sheila második születésnapján indultunk.

A repülőjegyek lefoglalása után meglátogattuk a Budapesten lakó fogadott testvéremet, Attilát és családját. Megbeszéltük a repülőutunk magyar részét. Attila és felesége, Kati sem voltak annyira oda a tervezett utunkért. Igaz, megértették, hogy nekem kötelező volt visszamennem az anyaországomba, mert engem kötött a szerződés.

Attila egy merész ajánlattal állt elő. Megígérte, hogy el fogja vezetni a BMW–nket egy hollandiai kikötőbe, ahonnan a hajó elszállítja majd Ghánába. Eredetileg azt terveztem, hogy autómentővel elszállíttatom a BMW–t Amszterdamba, de kiderült, hogy az sok pénzbe került volna. Először nem igazán hittem, hogy komolyan gondolja a tervét, de azért nagyon örültem neki, meg is lepődtem Attila nemes ajánlatán. Abban maradtunk, hogy amikor már elrepültünk Ghánába, Attila ingyen elviszi az autót több mint ezerötszáz kilométeren át a holland kikötőbe.

1990. február 16–án fél tízkor a Ferihegyi repülőtérről felemelkedett a felhők fölé az Alitalia Rómába tartó gépe. Ezen a járaton 212 ember utazott, köztük egy háromtagú fiatal család, amely meg volt róla győződve, hogy hosszú éveken keresztül az új otthonuk lesz a nyugat–afrikai ország, amelynek a neve Ghána.

Előző nap reggel, amikor Nagyatádon felébredtem, arra gondoltam, hogy végre eljött a nap, amikor búcsút mondok Nagyatádnak és Magyarországnak, és köszönetet mondhatok az Istennek, hogy vigyázott rám és kis családomra. Imádkoztam, mielőtt kiszálltam az ágyból, hogy Isten végigkísérjen minket az utunkon az elkövetkezendő két napban, hogy szerencsésen és épségben Accrába érkezzünk. El is meséltem a családomnak és az anyósomnak azt az álmomat, amely az új afrikai életünkről szólt. Jobb életre számítottam Ghánában. Elképzeltem, hogy ott magasabb fizetésünk lesz, egy nagy bungalóban fogunk élni, nagy kerttel, körülötte kerítéssel. Semmiben sem szenvedünk hiányt. Gyakran jövünk Magyarországra telelni, mert lesz annyi félretett pénzünk. Majdnem biztos voltam abban, hogy mint a legtöbb afrikai országban, Ghánában is kevés az orvos, így örülni fognak az Európában végzett nőgyógyász–belgyógyász házaspárnak.