Nyirő József

Havasi tragédia

novellák

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

ÍRÁS RÉGI DOLGOKRÓL

Önéletrajzi bevezető

Az önéletrajzoknak nem vagyok barátja, de néha kénytelen az ember néhány felötlőbb momentumot kiragadni az életből az ún. „utókor”-nak, amely valójában édeskeveset törődik velünk.

Állítólag 1889. július 28-án születtem Székelyzsomboron. Azért állítólag, mert bár ott voltam, egyáltalán nem emlékszem a születésem pillanatára, és sokkal fiatalabbnak is érzem magamat. Magam is csak elhiszem a szüleimnek, hogy ez a fene nagy esemény akkor volt. Sőt a falu se biztos, mert akkor Homoród-Zsombornak hívták ezt a Rikarengeteg tövében épült szép falut. Biztos, hogy itt van Réka királyné sírja, de én nem láttam. Pont a falu felett egy festői várrom emelkedik, ahol a zsomboriak a szalonnát tartják, és amelyről Jókai a „minden poklokon keresztül”-t írta. Ezt a jó témát is elszedte az orrom elől. így a várral kapcsolatosan csak annyi romantika maradt rám, hogy diákkoromban turista útra indulva, szalonnát loptam belőle.

Életrajzomat tulajdonképpen a vízbefulladásommal, tehát halálommal kellene kezdenem. A Homoród vize az udvarunk közepén folyt, és én a megáradt folyóba estem. A húgom sikoltására az apám utánam ugrott, s e meggondolatlan cselekedetének köszönheti az utókor és az irodalom, hogy a nyakába szakadtam. Mindebből azonban csak arra emlékszem, hogy az ágyban ébredtem fel öt-hat éves koromban. Irodalmilag akkor Vörösmartyval állottam rokonságban, mert bár se írni, se olvasni nem tudtam, nekem is volt „Szép Ilonkám”, mert halálosan beleszerettem az erdész valamivel idősebb leányába, és ma is csodálkozom, hogy az erdész le nem lőtt a leánya ilyetén megrontásáért. Mulasztását azonban kipótolta az édesapám, aki mindenáron azt akarta, hogy első tanuló legyek, és ha más nem tudta a leckéjét az iskolában, akkor is én kaptam ki, aki pedig nem pap, vagy pláne erdélyi író, hanem asztalos szerettem volna lenni. Csak sajnálni lehet, hogy így félrefejlődtem.

Pár szép élményem azonban ebből a korból is maradt. Egyik az Ezeréves Millennium, amely azért nevezetes, mert akkor vertem be a lutheránus pap fejét. Az apámmal ketten rendezték az ünnepségeket. Engem korán felöltöztetett az édesanyám, és vasárnapi gúnyában, tászlival a nyakamon, öntudatosan állottam a tisztára söpört úton, mikor szembejött velem a kétméteres, borzasztó sovány pap, aki állandóan gúnyolódni szokott velem.

– Dícsértessék az Úr Jézus Krisztus – köszöntöttem illedelmesen.

– Mindörökké – fogadta Kállay tiszteletes úr. – Otthon van édesapád?

– Igenis.

Öt-hat lépés után az ördög nem hagyta nyugton a tiszteletes urat, visszafordult, két rengeteg hosszú csontujjából ollót formálva elkezdte a csúfolódást:

Tudsz-e nyírni, Nyírő? – Tudsz-e nyírni, Nyírő'?...

A következő pillanatban követ ragadtam, mire a pap beugrott a kapun, de olyan szerencsétlenül, hogy a feje behasadt, és eszméletlenül zuhant el.

Mint a villám, rohantam fel a szembe levő Mária Terézia építette templom tornyába, bezárva magam mögött az ajtót, és a toronyablakból szédülve láttam, hogy kötözik az udvarunkon a papot... Aztán keresésemre indultak, mire jónak láttam lekiáltani a toronyból.

– Ha megver édesapám, abbahelybe leszököm a toronyból.

– Jere csak le, kicsi Jóska! – álnokoskodott apám. – Nem verlek meg.

Hiába mondotta a halálsápadt pap, hogy: „Ne bántsd, kérlek, én vagyok a hibás!” – alaposan megkaptam a millennáris leckét. Így jutottam először érintkezésbe a magyar történelemmel. Egy óra múlva mégis lelkesen kellett szavalnom az igazán nekem való verset, a „Talpra magyar”-t, amitől csak Petőfi fordult meg a sírjában, de a falusiak jóízűt káromkodtak a tetszéstől:

– Emmá gyermek, az üdvösségit neki! Szusz nélkül elmondta.

A millenniumi diadalt pár nap múlva elfeledtette a másik kedves emlék, a falu égése.

Egy ideig segítettem félreverni a harangot, majd siettem a tűzhöz. Pompás látvány volt. Különösen, amikor a Virgonás háza égett, akiről mindenki tudta, hogy az ördögöt az ágy alatt tartja, és egész életében sötét hatalmakkal cimboráit. Mint a dugóhúzó, úgy csavarodott fel az égbe az égő házból a vörös láng. A szolgabíró, ki a kocsijából dirigálta az oltást, borzadva felkiáltott:

– Kérem, ez nem tiszta dolog!

Felragadta a térde közt őrzött puskát, és belelőtt a tűzbe. Alig dördült el a lövés, az irtózatos lángoszlop lehajlott, és elborította a szolgabírót, kit rémülten ragadtak el a lovai. (Bizony Isten, láttam!)

A tűznél sokkal jobban megrémítette a falut a Virgonás ördöge, aki a falu és a Rika közötti réten bolyongott, és egész éjjel hátborzongatóan bőgött:

– Kaú...! Kaúú...! Kaúúú...!

Senki sem csodálkozott a faluban, hogy elsőnek az egyébként vagyontalan Virgonás építette fel a cifra házát. Alig szúrták bele az üstökibe a zöld gallyat, az ördögüvöltés megszűnt. A szőrös, büdös ördögnek volt már hol laknia.

Az utolsó rémületes esemény, mit szülőfalumban megértem, a boszorkánytemetés volt. A kapunktól nem messzi lakott a tejrontó, százesztendős „Kata nén”. Halála előtt felkunkorodott az ágyban, és ezt mondta a hitetlen embereknek:

– Jegyözzétek meg, hogy a testemet addig az életről ki nem vihetitek semmiletteképpen, amíg azt a vízbe görbedt vén ficfát ki nem vágjátok.

Erre hátrahanyatlott és meghalt.

Elkántálták, prédikálták annak rendje-módja szerint, és a temetési menet indulóban volt. A testhordozó fákat bedugták a koporsó alá, négy erős ember nekifeszült, hogy indítsa. Emelik, emelik, hogy szakadnak meg, de a koporsó csak nem mozdult. Nem akartak hinni a szemüknek.

– Allehetetlen, hogy ez az esszeszáradt vénasszony ilyen nehéz legyen!

Másik négy Toldi Miklós állott neki, de a koporsó csak nem mozdult, hiába káromkodtak.

– Majd kihúzatom én! – fogadkozott a szégyentől piruló egyik rokon. – Elé az ökröket.

Négy ökröt fogtak egy kemény szekérbe. De hogyan tegyék rá a koporsót? Egyik ember a tanácstalanságában véletlenül megbillenti a koporsót, s hát könnyen billen. A földöntúli hatalmaktól megtréfált emberek borzadva helyezték el a szekér derekába a csontrafagyott vén Kata nént.

– Bogár, Rendes, hí ne! – indítják az ökröket, amelyek nekifeszülnek a járomnak, de a szekér csak nem mozdul.

Jó nyolcágú ostorral kétfelől nyírni kezdik az ökröket. Ezek inaszakadtan húznak, csavargatnak, a járom összetörik, de a szekér az Istennek sem mozdul.

A koporsótól mindenki rémülten húzódott el, és bámulta az ember-nemlátta csudát.

– Megmondta Kata nén...! Megmondta Kata nén.

Végül is két ember fejszét ragadott, és kivágta az öreg fűzfát a vízparton. Mikor a korhadt fa a Homoródba zuhant, és elúszott a vízen, úgy ki tudták vinni a koporsót, mintha Kata nén csak egy hathetüs gyermek volna...

Ezt az eseményt csak hallomásból tudom, mert már a temetés kezdetén édesanyám megfogta a kezemet a bal kezével, a jobb kezével a kapun kívül nehány biztató ütést mért a kicsi... izémre és ellentmondást nem tűrő hangon rám rivalt:

– Hazatakarodj! Ez nem gyermeknek való!

Ilyen nem gyermeknek való dolgot sokat láttam az életben, só't ami ezután történt velem, az egész élet nem volt gyermeknek való.

Utolsó gyermeki cselekedetemet az apám halálakor követtem el.

Mikor az édesapám szakálla hófehérré lett, ő maga elszótlanodott, s az édesanyám titokban sokat sírt, valami furcsa hatalom nehezedett a házunkra, és megzavarta játékainkat; egyik napon idegen lószekerek állottak be az udvarunkra, felpakkoltak mindent, és Udvarhelyre költöztettek. A Rózsa, népiesen „gatyaszáruccában” béreltek házat, és megkezdődött a szegénység. A nyugdíj kevés volt, és apám terve, hogy „hivatalt vállal”, nem sikerült. Testvéreimmel együtt jártunk az iskolába, és észre sem vettük, hogy édesapám egyik napon nem kél fel az ágyból, mint máskor. Délben, mikor hazajöttünk, el voltak sötétítve az ablakok, és nyomasztó csend ülte meg a házat.

–Édesapátok nagybeteg – figyelmeztetett anya. – Jól viseljétek magatokat! Csendben legyetek!

Furcsa betegség– és orvosságszagok terjengtek a levegőben, lázködök úsztak a szobában, és mi megriadtunk – el voltak sötétítve az ablakok – a nyomasztó csendtől is.

– Csend! – csattant a fülünkbe és a lelkiismeretünkbe valami belső hang.

A macska az asztal alatt ült szakadatlan, és sütött pokoli szeme.

Várja a halált – jutott eszembe önkéneden ez a soha nem hallott gondolat és féltem.

Sokat töprengtem, és tízesztendős fővel szerettem volna a lehetetlent legyőzni, édesapámat megmenteni, akiről biztosan tudtam, hogy meghal.

Borzasztó buzgón imádkoztam – nem segített...

Kitűnően tanultam – semmit sem ért...

A szívem pedig fogyott napról napra.

Végül aztán elkövettem életem legnagyobb cselekedetét.

Jóságtól, szépségektől, hittől, Istentől eltöltött lélekkel elszöktem hazulról, és kimentem a „papkertbe”, ahol senki sem látott. Békés, szép júniusi nap volt. Bolyongtam a virágok közt. Gyermek, maga is akkora, mint egy virág, ki megelevenedett.

Hirtelen szakadékhoz értem. Több méteres, veszedelmes szakadékhoz. És ebben a pillanatban fogamzott meg a gyönyörű gondolat. Felnéztem a szép kék égre, és lángoló hitem minden erejével azt mondottam:

– Édes jó Istenem! Édesapám erős beteg, és meg fog halni. Egyezzünk ki. Itt van ez az árok. Olyan széles, hogy még egy ötödik gimnazista sem tudná átugrani... de én átszököm. Édes jó Istenem, ha átszököm, gyógyítsd meg édesapámat, ha nem szököm át, nem bánom, haljon meg! Rendben van?

Szentül hittem, hogy egyezségre léptem Istennel, és ő becsületesen betartja a megállapodásunkat. Távolabb vonultam a szakadéktól, hogy a nekifutás jól sikerüljön. Minden erőmet, energiámat vékony lábamba gyűjtöttem. Hideg borzongott át rajtam, és pillanatokra felrémlett a gondolat: „Ha nem sikerül az ugrás, édesapám miattam hal meg...” De nem ettől függ az élete. Fényes ködbe borult minden körülöttem, és nekilendültem, futás közben a fülemben zúgott a vér, és hirtelen elibém meredt az árok fekete fala, mint a betemetetlen sír. Fellendültem a levegőbe, és repültem... Csak most tudom, hogy nem egy árkot, egy világot ugrottam át...

A túlsó parton elzuhantam. Az ugrás sikerült. Boldogság, öröm, remény igázott le, és futva siettem haza az örömhírrel.

Tudtam, hogy édesapám meg van mentve...

És édesapám másnap halott volt...

Életem további folyását megírtam „Isten igájában” című regényemben. Aki kíváncsi, elolvashatja.

Amit meg nem írtam meg, arra ezután is ráérek, mert egy cheiromantista megnézte a tenyeremet, és kijelentette, hogy százhúsz évig élek.

Megérdemelte volna, hogy lelőjem.

Pásztortűz, 1931. március 22.

ELBESZÉLÉSEK, TÁRCANOVELLÁK

SAS A SZIKLÁN

Esteledett. Az Oltárhegy tetején hatalmas kőgyertya üszkének látszott a vacsoracsillag. A virágfüves völgyek lassan, árnyalatonként a láthatatlanságba süllyedtek, a tájat a nagy tájékozatlanságba csalta az idő futása.

Incze Lőrinc küszöbére lehasalt már a kutya, mint az éjjeliőr a bundára, és hallgatta, amit az urak beszélnek. Szép is az, ha így két férfi rejteke megnyilatkozik.

– Szóval, te most mérnök vagy – hallatszott –, és vasutat akarsz nekünk csinálni.

– Egyelőre csak adatgyűjtés, tervezzetek – beszélt Török Miklós. – Be kell bizonyítanom a minisztériumnak, hogy a vonal kiépítése előnyös az államra.

Incze Lőrinc festő – kit közönségesen „Apám”-nak szólítanak az egyívásúak – nemrég jött haza, Isten tudja, honnan. Őszintén elsötétedett.

– Engedj meg, Miklós, de én ellene leszek.

A mérnök megütődött.

– Furcsa. Intelligens ember létedre.

– Pedig egyszerű – kedélyeskedett a másik. – Pihenni akarok, hát ne zavarjatok. Fene tudja, mi bajom. Úgy jártam az élettel, mint Ohióban a hagymával. Felét szakállával lefelé, felét szakállával felfelé ültettem.

Ezen összenevettek. Török pajtáskodva cirógatta.

– Jó, jó, Apám, hanem a vasútnak meg kell lennie, törik-szakad!

Kutatva nézett rá Incze.

– Mi ütött beléd, hogy ennyire erőlteted? Nincs itt semmi, miért vasúttal jöjjenek ide az emberek. Talán különös egyéni előnyöd?

Török Miklós fontolgatta, közölje-e, ne-e. A tervei vágytak rá, érzései erőltették.

– Az egész egy bolond idea – elismerem. A minisztérium azt se tudja, hogy Erdélyhez tartozok, de nekem valami országos méretű dolgot kell alkotnom, mert – itt futólag mégis elpirult – a boldogságom függ tőle.

A kutya felmordult az Incze kacagásától, ilyen szemtelen jóízűséggel csak férfi tud hunyorítani.

– Hejnye, hejnye, hát fehérnép van a dologban?

Török olyan őszintén vallott, amilyen ostoba csak egy őszinte ember lehet a mai világban.

– No igen, egy leány. Az őszi tárlaton egy képet vásárolt erről a ti vidéketekről. A címe a: „Gátkötők.” Izmos művészmunka -meg kell adni.

– A Gátkötők? – rezzent meg Incze nyugtalanul.

– Az. Ismered talán?

– Úgy gondolom. Kitől van?

– Nem tudom, és nem is fontos rám nézve – intette le a mérnök.

Persze, persze – hagyta rá Incze. – Na és?

Egyszerűen annak a lánynak nagyon tetszik a kép, nekem a lány.

Körülbelül így – kapta be a bajuszát Incze.

Eddig jó, vidult hozzá Török is – de a lány mindenképpen természetben szeretné látni a Gátkötőket.

Rendben van – csapott rá a másik. -

Hát hívd ide, te élhetetlen, megmutatjuk neki.

Látszik, hogy parasztosodol, Apám. Hívjam, hívjam, de milyen jogon. Hiszen szóltam is erről – ismerte be –, de el is jön majd, ha férjhez megy, tudod, úgy – nászútra – vörösödött cudarul Török Miklós.

Okos leány a lelkem – mulatott Incze. – Te pedig – megkérted a kezét.

Szemtelen vagy – esett neki Török. -Ami azt illeti, megvallva az igazat, volt szó arról is, de kikötötte, hogy valami nagyobbat alkossak, mint az a kép, az az átkozott Gátkötők. Én pedig...

– Te pedig – villant rá Incze ellenségesen.

A hideg eszű mérnök egész lénye aranyos tűzbe borult, ami komollyá, vészesen széppé tette különös, bizarr eszméjét.

– Én pedig vasúton viszem fel a Gátkötők sziklái közé.

Incze megborzongott, mint– aki rosszul érzi magát. A mérnök a felszabadult titkolózás fesztelenségével tervezett.

– Csak találnék valamint, amivel rá tudnám venni a kormányt a vasútra. Aranyat, szenet, ásványvizet, sőt bármit.

A lebírhatatlan nehézségeket, saját őrült gondolatát világosan megítélte, de a tehetsége, dacos ereje nem akart engedni.

Féktelenkedett.

– Mégis meg kell a vasútnak épülnie. Gépeimmel kényszeríteni fogom a hegyeidet, szétzúzom őket, és virágos kerekekkel megyünk a gátjaid közé – szőtte tovább mérnökálmát.

– Csak már látnám! Acélfúróim beledön genek a gránitba, repül minden fástól-virágostól, a füstben, porban munkások százai másznak, kik az én utamat verik az oltárhoz.

Lenyűgözte Inczét ez az emberi homloksugárzás, mely képes halálra ítélni a felhődicsfénybe érő kőhegyet. Valósággal meggyűlölte a mérnököt, ki az embercsontból is cementet őröl, hogy utat verjen magának az oltárig. Ez a kicsiny, semmi mérnök ideges műszereivel, ceruzajelekkel. Ez a sziklarepesztő vízcsepp, szú a fában, acélgolyó az elefántkoponyában. Ez akarja leigázni, amit ő alkotott azon a képen, a gátjai közé vinni az akaratát, műszerre szúrni a tehetségét és a végtelen szépségeket.

Ingerülten az ablakhoz vezette.. Török vonakodva követte.

– Különös vagy. Mit akarsz?

Felettük járt a hold lanyhán, fénnyel. Néha neszezés. Víz-e, madár-e, nem tudni, sóhajtás-e. vagy fojtott állatharag, avagy életembrió kimúlása, ki tudja, itt-e, ott-e, fenn-e, lenn-e?

Fulladt-tompán kérdezte Incze Lőrinc.

– Ugye, szép?

– Szép.

– Odanézz – reszketett a mutatóujja Inczének. – A második szakadékban vannak a gátak. Ha oda akarsz jutni a vonatoddal, előtte azt a szárnyas szirtet, az Oltárhegyet le kell döntened.

– Utamban áll, ledöntöm – szikrázott a szó.

Incze teljesen felindult.

– Értsd meg. Én állok az utadba, én, mert azt a képet, a Gátkötőket én alkottam.

-Te?...

Izgatottságukban fénylett a homlokuk.

Mégis elernyedtek. Mint a sas, amely megrázza a szárnyát, és mégis visszamarad a sziklán. Török csendesült elébb.

– Mit akarsz ezzel mondani?

Bágyadtan ölelte meg Incze.

– Ne haragudj, Miklós. Látod, úgy érzem, hogy engem ítéltél halálra. Engem kell hogy ledönts, a Gátkötőket kell kiirtanod a leány leikéből. Akaratlanul egymás ellen küzdünk.

Megnézték és megcsókolták egymást.

Hajnalodott. Az ablak alatt irigy paraszt ment favágni. Zúgolódott.

– Bezzeg jó dolgik van az uraknak, még most es isznak.

Török munkához látott.

Valóságos kín volt nézni a természettel viaskodó mérnököt.

Fekete karikák ültek a szeme alá, álmatlanul számította a vizek esését, az emelkedési szögeket. Megízlelte a csillogó sziklát, kvarc, békasó. Egymás után jöttek vissza a vegyelemzett szagos levek.

Fa el nem árulta, madár meg nem mondta, hol van a természeti kincs, ami miatt érdemes volna vasutat vezetni a sziklák közé.

Olyan volt, mint a síró fiú az elérhetetlen madárfészek alatt. Este elcsüggedt, reggel újra kezdte.

A parasztok kacagták.

– Gó'zös lesz.

Az intelligencia viccelte.

– Kihajolni veszélyes.

Incze szánta.

– Hagyd abba, Miklós.

Újabb és újabb eszméket váltott az agya.

– Sikerülnie kell.

De nem volt se stratégiai szempont, se gazdasági szempont.

Szél, nap, árnyék szárította, kő megütötte, vad utak megcsalták, a levegő bosszút állt a tüdején. Csak a virág volt szép.

Verejtékét letörülte.

– Sikerülnie kell!

Mégsem volt a kincs sem kő mögött, sem fövényben, sem a népben.

Kiégett lámpa, gyűrött-tépett ívek hevertek az asztalán.

„Nagyméltóságú Miniszter Úr!”

– Tennem kell valamit érte – határozta el Incze. – Ebből csak a leány gyógyíthatja ki.

Titokban elutazott. Megtudakolta, és elment a lakásukra. Egy sarok Interieur-ben ott függött a Gátkötők. Különös elégtételt érzett, és haragudott magára.

Öreges mekegő úr jött, a leány apja. Vele elintézte az ügy anyagi oldalát. Bemutatta a leányának. Incze azután valahogy lerázta a nyakáról az öreget.

Ránézett a nőre, és elkomorodott.

– Tehát ezért a görögkontyos teremtésért, ezért a nagyszemű sápadtságért pusztul el Miklós – gondolta el.

Delejes férfihangon beszélt.

– Ha nem unja, kisasszony – kezdte.

A leánynak hallgatnia kellett az érte folyó emberepesztő küzdelmet, átélnie, hogy a kemény beszédből miképpen bontakozik ki teljes szépséggel Török Miklós mérnök.

– Nem. Ezt én nem akartam – hárította el magától.

Leányvalósága előtt soha nem képzelt két férfierő sodrába került, és tehetetlen volt, mint az esőben repülő lepke.

– Félek maguktól – húzódott magába. Incze vádolta.

– Ön idézte fel. Nem vonhatja most ki magát. Úgy járt, mint az égő anya keblén a gyermek. Meg kell mentenie, attól az őrültségtől el kell vonnia.

– Mondja, mit tegyek – kérte törött tekintettel a leány.

– Az a kép az első akadály, azt megsemmisítjük. Kérem, adja át nekem – sürgette Incze.

A nő megtette, de megfogta a férfi kezét.

– Itt ne. Nem akarom.

Egyszerre új elhatározás látszott rajta, fellobogott a feltétlen női hatalma, élesen, hidegen, gúnyosan nézett Inczére.

– Azt hiszi, ez használ?

Büszkén, parancsolni tudással mérte végig a férfit.

– Játékot űznek velem, és – honnan veszik a bátorságot, hogy mernek így érinteni engem – akaratomon kívül! – rivallt. Ön nem férfi. Azt hiszi, hogy ezzel szellemi öngyilkosságfélét követ el a barátja javára. Téved. Csak félreáll, és engem odalök egy rám nézve idegen férfi érzéseinek.

Incze, a felkavart izgalmakban, felállott.

– Igaza van. Tehát kezdjük. Akarja?

– Akarom – pihegte a leány, és borzadással tette kuszáit arcára a kezét.

Ilyenformán nézhették a római nők a cirkuszt.

Pedig nem történt egyéb, mint hogy Incze egész úton önmagát szidta.

– No, ezt szépen eligazítottad! Te buta, te buta.

Otthon két nyugtalan napig bírta csak leplezni ezt a látogatást. Félig szóra tátott szájjal járt Török előtt. Saját alamuszisága idegesítette, végül durván leadta.

– Te, Miklós, meg kell mondanom. Annál a lánynál voltam.

A históriára egyet rémült a mérnök arca, és tökéletes apátiába esett.

Kissé még émelygett benne a tehetség, utána sötét, nyugodt kifejezést váltott. A tömlöc lakóinak ilyen az arca.

Semmi fel nem rázta. Incze mindent próbált, cepelte magával, festett előtte, hogy becsvágyat ébresszen. Ilyenkor aljas gondolata támadt.

– Milyen jó volna levágni az ujjait.

Megundorodott önmagától, és hazament, de még az sem jutott eszébe, hogy leüljön.

– Céltalan, hogy tovább is itt maradjak – józanodott ki. – Még valami őrültséget csinálnék, legjobb, ha elutazom.

Rendszertelenül csomagolni kezdett. A műszerek elgörbültek, összetörtek a keze között, a kísérleti kavicsokat undorodva lökte el, az ásványos fiolákat a szoba sarkába verte, a finom számokkal írt jegyzetekbe, össze-vissza-szög ábrákba cipőket csomagolt, és közben mosolygott.

Néhány modern robbantógépet kifeledett, gondolkodott, hogy hová tegye; ekkor egyszerre meghallotta, hogy a tücskök cirpelnek.

– Este van – ingatta a fejét.

Rákönyökölt az ablakfájára, és nézte, hogyan lesz este.

Az ott a Kútpataka – nézett körül –, ott kaptam arany helyett náthát. Az ott Száldobos az én gyógyforrásommal, kotlott-tojás vízzel, arrébb a Kőrisárok, ott vágtam pofon a pakulárt. Ez az Oltárhegy, mit én olyan szépen ledöntöttem, túl az Incze gátjai.

Még egyszer átérezte a küzdelmeit, szárazon égett a szeme gödre. Képzelete belerajzolta a vasutat a tájba, lihegett, mintha ő húzná fel a kocsikat a hegyre.

– Még most is túlságos az emelkedési szög – gondolta reflexszerűen, és kényszeredetten elnevette magát.

– Na, gyerünk!

Közben előrántott egy névjegyet.

– Búcsú nélkül nem szökhetem.

Futólag odavetette.

– Incze! – Az Oltárhegyed áll, a Gátkötőid győztek.

Fájt, hogy ezt el kell ismernie, belenyilalt erejének tudata, félrelökte és új kártyát írt.

– Incze! – Az Oltárhegyed nem áll.

Itt megállott. Ismételgette.

– Nem áll, mert ledöntöm.

A komplikált robbantó-szerkezet időzítéséhez kezdett, élvezettel bíbelődött vele, mint a kislány a babával.

Az emberek lefeküdtek, de jó félóra múlva a rémlülettől imádkoztak az ágyban.

Az Oltárhegyből óriás szilánkok, szikla cikk-cakkok, éles zeg-zugok maradtak csak.

A mérnök kimerült lélegzetet vett, összeszorította a szemét, és úgy érezte, hogy fojtó kényszerzubbonyt tépett le magáról. A meredek tövébe futott, de le kellett ülnie egy lába elé dobott szikladarabra.

– Ledőlt – pihegte.

Egyszerre hideg ingert, utána meleg ingert érzett a testén, torka összeszorult, pupillája elé két vörös karika szökött, mintha két kézujj nyomulna erőszakosan a szemébe, és kéjes, lassú hátrahajlással letaszítaná a kőről. Utolsó vérpezsdülést érzett, és mint egy színes buborék, szétpattant az öntudata.

A laktanyában lázasan szerelt a csendőrség, az ágyból kiugrált férfiak a csizmával küszködtek. A „Mi történt?” bizonytalansága, sietsége, hozzá az éjszaka aggodalma elsápasztott mindent. A felijedt gyermekekkel három szaggatott korty vizet itattak, alig bírták nyelni.

Míg a felgyújtott lámpák világánál az első hirtelen körülnézés után erőt vett rajtuk a világ legnagyobb boldogsága, az, hogy:

– Élünk!

Egymás ablakán bekiabálták a hírt, és csak hamar istállójáró lámpák vibráltak a zúzott fák között.

Incze a törmelék közé nagy rőzsetüzet gyújtatott, hogy tájékozódni lehessen. Szigorú intézkedések hangzottak.

Őrmester úr, elzárni a helyet. A szikla még leomolhat. Hol a községi bíró? Hazatakarodjék mindenki!

Itt-ott madártetemek hevertek, ahová a robbanás álmukban szétszórta őket. Kézről kézre adták.

Incze megtalálta a mérnököt, erre fenyegető népzúgás morajlott.

A gőgös. A mérnök. Üssétek agyon. Meghót.

Megrendülve állott Incze Lőrinc az ember felett.

– Te se, én se, Miklós, a természet győzött.

Mikor lehajlott hozzá, nehéz, fojtó szag csapta meg. Szétesett szárnyú sas hevert a mérnök mellett, az alól áradt a láthatatlan kéngáz, a nagy természeti kincs.

Síró kedve támadt Inczének.

– És most következett volna a boldogsága.

Nyersen parancsolta:

– Vigyék haza a mérnök urat!

Agakból hordágyat kötöztek, négy ember vállra emelte. A tűz felélénkült, a kén láthatatlanul porzott, körül gyűlöletprocesszió.

– Ezt megfestem – villant fel Inczében az alkotó erő.

A körorvos zsebkendővel kihúzta a halott nyelvét, befújt a tüdejébe, hallgatózott a mellén, lehúzta a szemhéjat. Megkeresztelte a halált.

– Egyszerű kéngázmérgezés.

És szilvóriumot reggelizett.

Később a minisztérium megbízásából dr. Fröhlich tanár szaglászott, analizált, a postán leadott nehány táviratot a lapoknak, hogy:

„Dr. Fröhlich tanár páratlan kéngázforrást fedezett fel stb.”

Pénzcsoport alakult, szó volt a terület kisajátításáról, Dr. Fröhlich tanár cikket írt a Természettudományi Közlönybe a forrás geológiai alakulásáról, és közölte az analízisét. A kerület képviselője interpellálni készült az építendő szárnyvasút kérdésében.

Incze kitömette az aranyozott tollú sast, levelet írt a leánynak és felajánlotta.

Elegánsan és kedvesen válaszolt, hogy igazán sajnálja a szegény fiút, kedves Inczétől, hogy ilyen intim emlékekkel gondol rá. Szegény Török mérnök mindig olyan egzaltált természetű volt, de igazán rettenetes sorsra jutott.

Nyugodtan dobta el Incze a levelet. Nézte a sast, simogatta a merev címeres fejét.

– A természetnek van igaza, a gondviselésnek, mely utolszor is ezt a madarat dobta a szikláról a titka fölé, hogy elrejtse az emberek elől. A kincs bölcs őre volt a madár. Ne haragudj az Oltárhegyre, Miklós, jótevőd volt!

A sast odaajándékozta a középiskolának.

– Ritka példány – örült a professzor.

Vignettát ragasztott rá, és ráírta a nevét.

– „Szirti sas – Aquila chrisaetus L.”

Verőfényes napokon kerengve és vijjogva oly magasra száll, hogy az ember szeme elől eltűnik.

Szeme a nap fényét tűri.

Élet, 1917.

UTOLSÓ ZÖLDÁGAM

A kerek ég alatt kerek egy istenfa.

Kerek istenfának szép tizenkét ága,

Szép tizenkét ágnak ötvenkét virága,

Ötvenkét virágon három aranyalma.

Ez a világ legszebb időbeosztása, a magyar időszámítás. A meséinket kezdjük így. Az életfáján fával, virággal jelöltük az évet, hó-napot, hetet, három ünnepünket.

Mikor a legszebb aranyalma, a pünkösd az ölünkbe szakadt szép május havában, s a szüzek saruja, a szarkaláb is kinyílt; szép Bedő Ilus is virágszedni kiment.

A föld puha keblén járt, a tavaszvizek még lefakadtak a lába nyomán. Sárga kis virágban sárga kicsi méh ült, piros kis virágban piros lett a méh is. Róla verset mondott:

Arany tőkén arany tál,

Arany tálban arany máj,

Abból eszik arany Pál.

Amit talált ott virágot, azt mind megszerette, keblén melengette. Majd a méhek hazaszálltak, megcsókolták a virágot. így búcsúztak:

A viszontlátásra,

hajnalhasadtára, mikor a magasban csontkürttel kürtőinek, aranydeszkák repedeznek, földi népek felserkennek...

A mi szokásunk szerint, pünkösd másodnapja hajnalára az „éji legények” zöldágat vernek a lányos-házak kapujába: magas, sudár nyírfaszálat.

Nyírfa nálunk a szerelem fája. Zöldesaranyos-fehéren állanak a „Sugás”-ban. Magasak, kicsinyek, vékonyak vegyesen, mint a lanthúrok.

Szépség, tisztaság, fehérség van a nyírerdőben. Tavaszi nedve édes és hús, mint valami különös bor. Ága szemérmes, lehajló, valóságos leányfa. Titkos születéséről mondja a nép:

Nap volt édesanyám, hold volt édesapám, kerek föld szült engem.

A róka néha megáll a szélén, és káprázó szemmel benéz a fehér fák közé, de ösztönszerűen érzi, hogy itt nincsen helye. Csak a tiszta szándékú őz áll meg benne, és megízleli az alsó aranyleveleket.

Múlt vasárnap jöttek a legényfiak „ződágat jegyözni”. Az alsó vesszőket letakarítják, gondosan ápolják, mint a szerelmet. Erről veszik a gyönyörű hasonlatot a leányeljegyzéshez.

Kerek erdőt jártam,

marok-vesszőt vágtam,

megjegyeztem, otthagytam.

Gyertyagyújtáskor csak megkoppan az ablakom.

Jön-e, úrfi?

Négyen-öten várnak rám, és mind mosolyog. Talál rájok a nóta, mit énekelni szoktak, hogy:

Neköd vágok hét ződágat,

Nem tudom én, mi a bánat.

A Petres fiú új köztük. Őt szemügyre veszem.

– Te mit keresel itt?

– Jövőre sor alá jön – magyarázzák.

így már érthető. Majd elszalasztom a cigány után. Hamar előkeríti.

Jobbsincs Jóska a mi cigányunk. Kutyakopott jó cigány. Levágja a vármegyében valamennyit. Nem kell sok oktatás neki, csak annyit mondok:

– Reggel ötkor ablak alatt legyetek!

Hiába. Nemes erjedésen kell átmennie a cigánynak is, mint a pergetett méznek.

Kis tűz mellett ülnek már a többiek.

Becsülettel megvárják egymást, és soha senki se kérdi:

– Hát te kinek vágod?

Csak egy fához nem nyúlnak többé. Vérrel van az megjegyezve, a Kósa Dani vére freccsent rá egy leány miatt. Most az ő fejfája.

Azóta az a szegény leány nem kaphat más zöldágat, pedig mit tehetett róla, hogy egyszerre két legény jegyezte el neki zöldágul. Édesanya átkozta meg a leányt is, a fát is. azóta nincs, ki le merné vágni.

Harmadéve történt, hogy Becze Bálint nem kélt fel a tűztől. Feltűnt.

–No mi az, Bálint?

–Az idén nem jegyöztem.

Van úgy, hogy egyik-másik nem jegyez zöldágat, csak nagy szomorúan a tüzet nézi. Mit lát benne? Vörös semmi a láng. Furcsa madár szárnya nélkül, ágat eszik szája nélkül.

Ilyen madár az élet, szívet eszik szája nélkül. Csak a becsület jár szájról szájra.

Hogy így meghurcolták, tavaly mást gondolt a legény. Mégis vert zöldágat a leány kapujába.

–Leveszem az átkot róla.

Reggelre derékon törve, csonkán, megzúzva, legyalázva az úton hevert a gally.

Szokás szerint bandaszóval jöttek a legények, kora reggel falut jártak.

Becze Bálint elibök állott az út közepén.

– Álljon elé, aki tette!

A megdöbbenésben kilépett a kisírt szemű szép Julis leány.

–Hagyja, jöjjön, Bálint.

És bevonta magával a kapun.

Valamelyik éretlen kölyök utánok röhögött durván, mint egy ember.

Azóta egy év telt el, és most várjuk a holdat.

Néha vetnek a tűzre. Nézem őket.

Kedvesek vagytok ti, fiúk, a tűz mellett.

Most szerettek mindent, ami van. Minden a tietek most, és minden szép.

A bátorok szeme a csillag, a tűz melegében őt érzétek magatok mellett.

Csak ő szép, csak ő tiszta és kedves nektek mindenekfelett.

Ég, föld csendes folyása, a tejút pataka értetek van.

Az égitestek dermesztően fenséges küzdelme önmagukban és a létben, mindent pusztító száguldása, jég, tűz, víz bolygó repesztő döreje úgy hallatszik a fületekbe itt, kis tűz mellett, mint a nászmuzsika.

Ti, kis legények, nagy boldogsággal siessetek, mert telik az idő.

Pár év előtt még furulyát, most zöldágat, pár év után majd csak pipaszárat vágtok.

A tűz hamvadóban, az idő haladóban, a Iegények felkelnek.

A nyirjes hangos lesz. A fejszecsapások alatt a hold fényénél táncol a fák teteje.

Már csak egyedül ápolom a tüzet, mintha apja volnék.

Az erdőben javában zuhantak a fák, mikor a tűz fényébe lépett – harmadszor is -Becze Bálint.

Eldöbbenek.

Mégis kijöttél, Bálint?

Szembeült.

Muszáj volt, úrfi. otthon nem nyughatom.

Látom, fejszét se hozott, csak idegenül elbámul a fák során.

Mélységesen megsajnáltam.

Milyen más, mint a többiek!

Semmit meg nem érint. Tilos neki. Nem embertől fél. A fehér törzseken mindenütt vérfoltot lát. Az ágak szomorúságtól hajlanak meg. Az aranyzöld levélkék fájdalom nyugtalanságától reszketnek. Susogásuk -rágalom, hallgatásuk – kétszínűség, édes nedvük – méreg. Nap, ha rásüt, hold, ha rásüt, madár rászáll, színben, ízben, hangban, illatban meggyalázottak. A fából ember lett az ember miatt.

A fiúk elkészültek, indítják a szekeret.

– Mehetünk, úrfi.

Meg se látják Becze Bálintot. Állnak körülöttem.

– Tegyetek a tűzre.

Csodálkoznak, hogy miért.

Az arcom megrándul.

– Nem lehet így hazamenni. Fogjatok kezet.

A gyönyörű pillanatot megértik, megteszik.

– Hiszen nem haragszunk.

– Még egy zöldág hiányzik – biztatom.

– Tudják, mit gondolok.

– Abbiza. Szinte elfelejtők.

Becze Bálint sápadt a boldogságtól, és remeg, mint a hajnalcsillag eső után.

Te pedig bocsáss meg, Ilus.

Abból az erdőből, hol ember járt, többé nem vágok zöldágat – neked.

Élet, 1918

HÁTA MEGETT

A festett címerek aranya ragyog a levéltár falain. A havasok ködösen látszanak. Az alkonyat színei tarka keszkenővé folynak össze a tölgyfa pulpituson, melyen Tamó százados úr elmélyedve betűzi az okleveleket. A valóság már álommá szépült az erdélyi hegyek kőfüggönye mögött, hol a köd az erdők álma, az élet a halál álma. A hártyák fakó írása hallgat. A park bokrainak estbe hajló, bűbájos, tompa rejtelmében fel-ujjong a fülemüle.

– Tyuhaj, tyuhaj, tyuhaj!.

Csak ikai Tamó, az élő üti fel a fejét. A hang ezüstfonala kedves csellel elvonta figyelmét dölyfös urak kezevonásáról, vaspántos ládák rejtekes fiában titkolt, kincses családi bullákról, és mondva mondja, hogy nincsenek buzogánnyal ütött jogok, hűtlenség szennyén veszett vagyonok, pendely jogán szállott birtokok és vérnemesülések.

Tamó Dienes nem hiszi. Maga is olyan, mintha az ősök hosszú és görcsös csontjaiból rakta volna össze valaki kontár egy félórára. Prédánkapó, országmesgyeőrző, szálkardos. Világba düllesztett pajzsmelléről sorban fityegnek a kitüntetések, mint az oklevelekről a viaszksigillumok. Keményen jegyzi a fasciculusokat, mert királykoronázásakor aranysarkantyús lovaggá ütik, és csak a feddhetetlen, címeres származását kell bizonyítania. Az aranysarkantyút rég a szívében érzi, és olyan történelmi tempóval viselkedik, mintha Urkarius Simon kornétás tartaná a lova zabláját, míg a fejedelem kelyhéhez üti borozó poharát.

Recseg a simuló pergamentum. Egérrágott, rozsdás, itt-ott rothadt oklevelet vesz a kezébe. Gyakorlottan oldozza az alig olvasható, hiányos sorokat, és megdöbben. Nem a szokásos fejedelmi megszólítás: – Egregie nobis dilecte –, hanem gaz és pokoli valóságot erősítenek a záró, töredezett pecsétek.

– Mü Eöse Tamás, Igó Máté, Petke János lófeőszemélyek adjuk emlékezetre... hogy az megírt Tamó Gáspár adá magát örök jobbágyul... firól-fira... meghihatatlan képpen... vitézlő Bőleni Balás uram őt megfoghassa valahol legyen: fejedelem háta megett, törvén remédiuma ellen... kezét fejére vethesse.

Irtózatos szégyennel mered az oklevélre az élő Tamó.

– Lehetetlen. Istentelen hamisítás – küszködik.

A sorvasztó feszültségben szakad meg minden íze.

Képtelenség, hogy egy Tamó valaha magát jobbágyul vetette, utódgyalázó, nyomom bitangságra; hogy hasított fülű semmi legyen, darócviselő, utolsó, tenyerébe köpködő barom, ki fakapával keresi kenyerét.

– Miért? -

Dühödten rántja magát merevre. Bont, kutat, reszket és sápad, hogy okát lelje. A vonatkozó kötegekben semmi nyoma. Végre Sögödi Boldis Deák krónikájában talál némi töredéket. Mohón üti fölébe a fejét.

Száz-Neő-árnyéka nevezetű havason azon istentelen Tamó Gáspár megfogá vitézlő Böleni Balás uramot... s az jobbágylevelet tulajdon lovának patkójából kivont »/egekkel fejébe veré...

Elég kedélyesen éltek eleinte a fejedelem háta megett.

Vitéz kapitány Tamó elégedetten veszi tudomásul. Eredeti gondolat forum romanumot csinálni Száznő árnyékából, s élő ember homlokára szegezve meghirdetni az ország-világ előtt, hogy lemostam a gyalázatot.

Napokig hajhászta Tamó az írásokat, és egy szerencsés pillanatban megkapta a Tamó Gáspár tatár-számláját, sínlődő talárrabságából valót.

Rúgott az összeg 200 czikin aranyakra, egy-egy aranyat komputálván harmadfél oroszlános tallérokban. A magyar tallérokat pedig két-két oroszlános tallérban és ötvenötven pénzben. A valutajelzés után következnek a részletek:

A tatár postának huszonnyolc tallér.

A borbélynak négy tallér, ki fejemet megnyitotta.

A vasat, ahogy leveszik lábamról, három tallér...

Végre csak hazaügetett, de asszonfelesége, az a szép Juditha bizon ottrekede.

Jóízűt nem ehetett, nem ihata, míg ki nem vette az ebek kezéből. Testén-lelkén kívül mindenét elkótyavetyélte, de kérdem: Nem adta volna-e el mennybéli jussát is azon hervadozó violavirágért? Innen a maga jobbágyulvetése. Czikin aranyakra váltotta magát büszke arccal, szakadatlan szenvedéllyel és méltó szerelemmel. Saját mellén vert puszta fészekbe várta hitvesét.

Ármányos ember vala azonban Böleni Balás.

Alighogy a Judit asszon bőre illendően megfeszült és színesedett a csíkszéki havasok fenyves levegőjében, s az ázsiai port, tatár piszkot kifürödte a tusnádi borvizekben; bánatos és sokat epedett szíve újra megtőt kacagással, mint a fecske begye csicsergéssel. Idestova islóg, gyöngy, kösöntyű is került vissza Böleni uram jóságából.

Egy szép, fullasztó, szerelmes éjjel tehát fene praktikával meg akará dúlni a Tamó Gáspár háza békéjét.

Hanem gyönyörű hajsza lehetett, mikor a lova hátára görcsölt térdekkel szorulva megűzte őt Tamó, és Nő-árnyéka havasán elnyomta őt puszta marokkal, száján ömlő keserű bosszúval.

– Féld a fejedelmet – rikoltotta Böleni Balás.

– Háta megett vagyunk – hörögte Tamó.

Abbiza. Csakhamar megzavarodtak a csillagok Böleni Balás előtt, s leejté fejét.

– Emberül volt – elégedett meg késő unokája az írások felett.

Tovább aztán nem is bántotta Tamó százados a fasciculusokat, csak keserves lemondással szemlélte a gyalázatos okiratot.

– Jaj-jaj-tyuhaj – sír a fülemüle a bokor alatt.

A fejedelmek tovább alszanak a levéltárban, a címerek fakulnak. Jó, kövér dámák ingerlő gráciája kopik a vásznakon, a nesztelen levéltáros egerek finoman és idegesen bújnak elő a rámák mögül, és az egyetemi könyvkötő, a pók. Tamó Dienes rezignált, nehéz, archaikus sorokat ír az őslevelére.

– Anno 1916.