A Kárpát-medencétől a Földközi-tengerig

A magyar anyanyelvű izraeliek története

Szerkesztette
Szalai Anna

A kötet a mérnökalija (1920/21)
századik évfordulójára jelenik meg

Gondolat Kiadó
Budapest, 2021

A projektet és a kötet kiadását a Leslie & Vera Keller alapítvány,
a World Zionist Organization, a Sándor & Ilona Gewürz Alap,
a Hever Translations koncertsorozat zenészei és közönsége,
magánszemélyek támogatták

Fordítók

Deutsch Olivér • Freireich Sommer Ágnes • Hunyadi Zsombor •
Ligeti Zsuzsanna • Lipkin Melinda • Kelenhegyi Andor • Kónya Judit •
Sebő Anna • Szalai Anna • Tamás Réka

Anyanyelvi szerkesztés, korrektúra

Gulyás Orsolya • Győri Anna • Szalai Anna

© Szerzők, 2021

© Szerkesztő, 2021

Hungarian translation © Fordítók, 2021

Minden jog fenntartva. Bármilyen másolás, sokszorosítás,
illetve adatfeldolgozó rendszerben való tárolás
a kiadó előzetes írásbeli hozzájárulásához van kötve.

www.gondolatkiado.hu

facebook.com/gondolat

A kiadásért felel Bácskai István

Szöveggondozó Gál Mihály

A borítót díszítő emblémát Seelenfreund Salamon Eszter könyve
egyik díszének felhasználásával Friedman Johanna készítette

A kötetet tervezte Lipót Éva

ISBN 978 963 556 142 1

Forgalmazza eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Tartalom

Előhang

Szalai Anna

A könyv története

Ariel Feldstein

Herzl Tivadar és szülőföldje

Ariel Feldstein

Patai József: Herzl

Budapest, 1932; Tel-Aviv, 1936

Századforduló

Jehuda Hartman

Akiva Joszef Schlesinger – az ortodox rabbi és lelkes cionista

Erika Ben-Mordechay

Remény kapuja – Petah-Tikva

Benjamin Kluger

Magyar Házak a Mea-Searimban

Jehuda Hartman

Szentföldi út 1905-ben

Paneth Hermann

Utazásom a Szentföldön, 1920

Részletek

A brit mandátum kora

Menachem Keren-Kratz

Vallási vezetők és közösségek a brit mandátum idején

Rafael Patai

Jeruzsálem és a Héber Egyetem első évei

Részletek

Liat Steir-Livny

Avigdor Hameiri – a héber film egyik úttörője

Hunyadi Zsombor

Avigdor Hameiri, a prózaíró

Ouzi Elyada

Héber bulvárlapok magyar anyanyelvű szerkesztői a mandátum idején

Avigdor Hameiri, Blank Illés és Sauber Sándor

Mordechai Avi-Shaul (Mandel Izidor) levele Bánóczi Józsefnek

Az Országos Izraelita Tanítóképző Intézet igazgatójának hagyatékából

Jeruzsálem, április 5. 1923.
hol hamoed peszah 4. napján, 5683.

Patai József

Barangolás a csodavárosban

Részletek

Rafael Patai

A Patai család alijatörténete

Szalai Anna

A Buxbaum család története

A brit mandátum alatt és után

Eli Netzer

A kibuc

Olosz Levente

Kibuc- és mosavalapítók

Kibucnyiktörténetek

Nava Lancet-Carmel

A Lancet család

Herzlia alapítói és a következő nemzedék a tudomány, a művészet és a biztonság területén

Ilana Kiro

Fürst Oszkár (Avraham Efrat) – a cionista pedagógus

Ilana Kiro – Talma Eckstein

Engelhardt Sándor – a kert- és tájépítészmérnök

Adina Stern

Mérnökök a brit mandátum idején és Izrael Állam alapítása után

Bock Júlia

Magyar anyanyelvű orvosok Izraelben

Tudományos élet

Kónya Judit

Hebraisták, irodalmárok, nyelvészek

Matematikusok

Olosz Levente

Történészek

Kémikusok

Kónya Judit

A jeruzsálemi Nemzeti Könyvtár

Israel Weiser

A Tisbi fivérek

Szalai Anna

Héber nyelvű nemzedék

Gabriel M. Rosenbaum

A Filléres regény és a Tollhegy

Magyar ponyva Budapesttől Tel-Avivig

Szalai Anna

Egy könyvkereskedés története: Bécs, Budapest, Tel-Aviv

Schlesinger könyvkereskedés – Sinai Kiadó

Miriam Roth meseíró, a mosolyrend lovagja

Mátis Lilla dokumentumfilmje

Timna (Gur-Arie) Rubinger

Slomo Jedidia – Seelenfreund Salamon (1875–1961)

Or Ettlinger

Irsai István (1896–1968) – az alkotás mint életforma

Irsai István

Így született meg a modern héber betű

Tízéves Izrael, Jubileumi évkönyv, 1958

Emlékművek Izraelben

Hatikva, 1949. szeptember 15.

Ungár Olga

Új identitás felé: magyar anyanyelvű művészek az izraeli képzőművészetben

Guy Raz

Kluger Zoltán, a főfotós, 1933–1958

Guy Raz

Goldman Pál, a fotóriporter, 1943–1967

Yuval Shaked

A Duna a Földközi-tengerhez ér

Magyar anyanyelvű zenészek az izraeli zenei életben

Mira Zakai

„Az én drága tanárom végigkísér az utamon”

Lea Gilula

„Idegenek lakomáján vendégeskedtem”

Batia Lancet – a héber színház színésznője

Háborúk kora, 1939–1948

Faragó Tibor levele Szántó Ervinnek

Petah-Tikva, Eingenim, 1940. február 7.

Weisz Joszef levele Szántó Ervinnek

Jeruzsálem, 1940. április 10.

Szenes Hanna levele Szenes Györgynek

Haifa, 1943. december 26.

Szenes György levele Szenes Bélánénak

Jeruzsálem, 1944. november 25.

Tamar Ketko

Az ejtőernyősök küldetése Európában: magyar vonatkozások

Talya Klayner-Dayagi

Krumplileves a német fogolytáborban

Hantos János (Jancsi), a jogászdoktor (1917–2011)

Jehuda Zsoldos

Katonai szolgálatom a brit seregben, 1944–1946

Naplórészletek

Ilan Székely

Székely Dávid a függetlenségi háborúban

Izrael Állam

Társadalom

Szalai Anna

A magyarországi alija, 1949–1953

Vázlatos áttekintés

Lea Ganor

Emlék és remény – holokauszttúlélők a légierőnél

Politzer Maymon Krisztina

Hősök és árulók kora – a Kasztner-per

Yair Spiegel

Amosz Manor – holokauszttúlélő a biztonsági szolgálat élén

Nitza Arbel Ben-Ari

Magasba tekintve – Mordechai Ben-Ari (1920–1994)

Menachem Keren-Kratz

A magyar hátterű rabbik Izrael vallási életében

Garai András levele a Magyarországon maradt haveroknak

Har-Hacofim, 1950. március 14.

Sikertörténetek

Oded Fürst

Gyakornokból vezető beosztásig

Ricsi története az izraeli repülőgépiparban

Tami Dvir – Jonas Malkiel Miki

Meir Dvir (1931–2018)

Peer Gideon

Mint Kolozsvártól Jeruzsálem

Peer Gideon

A szakma krémje

Ayala Raz

Gottlieb Lea, aki világméretekben megújította a fürdőruha-tervezést

Szalai Anna

A Goldman házaspár fordítóirodája

Kultúra – Művészet – Társasági élet

Olosz Levente

Marton Ernő (1896–1960)

Olosz Levente

Az Új Kelet című lap, 1948–1960

Hunyadi Zsombor

„Emlék-mozaikok Máramarosszigetről”: a tel-avivi Máramarossziget folyóirat

Varga Sándor interjúja Gondos Sándorral

A magyar zsidó könyv szolgálatában

Szombat, 1990. február 1.

Szalai Anna

„Az országút látható végén ott az ország…”

Kaczér Illés útja Az álomtelepestől Izraelig

Ilana Rosen

A „másfél” és a második generációs magyar hátterű prózaírók Izraelben

Szalai Anna

Izraeli magyar színházak, 1953–1965

Galia Bar Or

Kolb Jenő (1898–1959)

Chen Malul

Szrulik könyve

Pillantás az alkotó és legismertebb alkotása virágzó együttműködését összegző könyvbe

Liat Steir-Livny

Kishont Ferenc, akitől megtanultuk, mit jelent izraelinek lenni

Olosz Levente

Magyar nyelvű szervezetek

Jacov Sobovitz – Haim Kaufman

Sportolók és testnevelés

Hilla Alpert

Egészségedre! ’Lehaim!’

Emlékezet

Sauber-Mihájlovics Sándor

Miért nem tudnak a magyar jisuv alkotásairól?

Új Kelet, 1953. március 13.

David Ben-Gurion levele Tomi Lapidnak

Szde-Boker, 1954. szeptember 4.

David Giladi

Többet érdemeltek volna

Maariv, 1989. április 12.

Városok

Markovits Mária

Haifai arcképek

Szalai Anna

Netanja – mozaikok a magyar városról

Szalai Anna

Magyarul Tel-Avivban, 1921–1958

Popper Miriam

Beer-Seva magyar anyanyelvű közössége

Arcképek

Shulamit Lapid

David Giladi (1908–2009)

Anat Naschitz

Péter Gad Naschitz (1932–2017)

Az idősebb lány (régebben a középső gyerek) apjáról

Popper Miriam

Josua Blau professzor (1919–2020)

Popper Miriam

Találkozás Ladányi Saul professzorral

Shiri Zsuzsa

Avram Hersko

Joseph Gonda

Történészpálya két kultúra között

Dr. Gonda László (1910–1985) – tanár, zsidó történész, magyar értelmiségi

Tsur Reuven

Névjegy

Szalai Anna

A színek, formák, betűk művésze, Dan Reisinger (1934–2019)

Izrael-díj az állam fennállásának ötvenedik évfordulóján, 1998

Judit Arnon – a bírák indoklása

Professzor Arie Lewy – a bírák indoklása

Rafi Kishon

Szallah Sabati – Kishont Ferenc története Izrael története

Shulamit Lapid

Joszef Tomi Lapid (1931–2008)

Családi emlékek

Tirca Taron, Mira Zakai

Ópapa és Ómi – a nagyszüleink, Patai József és Edith

Yoram Bar-Sela

Bisseliches Mózes – mindenki nagypapája (és a mienk is)

Ági, Gadi, Uri és Yoram Bar-Sela gyűjtése

Yuval Alpan

Legendává lettek

Emlékek

Judith Rotem

Magyar gyerekkor az ultraortodox Bne-Brakban

Benjamin Kluger

Magyarul gondolkodni

Shira Berger

Emlékek

Jehuda Hartman

Feibi – Herskovits Fábián (1907–1982)

Ofer Vardi

Nana nagymama

Moti Dagan

„Csak magamról beszéltem mindig…” (Rahel)

Ronit Feingold:

Kapcsolatmegszakítás

A magyarországi zsidóság izraeli emlékezete

Novák Attila

Sarokkövek a magyar jisuv életében

(1954, 1964–1965, 1984)

Kónya Judit

Izraeli közgyűjtemények magyar vonatkozású emlékanyaga

Zehava Kor

„Akik könnyek között vetnek – örömmel aratnak majd” (Zsoltárok, 126.5)

Michal Mor

Egy múzeum, ahol a látogató otthon érzi magát

A Magyar Nyelvterületről Származó Zsidóság Emlékmúzeuma

Függelék

A kötet munkatársai

Szómagyarázat

Képek lelőhelye

Ajánlott bibliográfia

A szövegben kereshető nevek

Támogatóink

Előhang

Szalai Anna

A könyv története

Minden könyv történetéről egy újabb könyvet írhatnánk. Ennek a kötetnek rövidre fogott története is figyelemre méltó.

A magyarországi zsidó kulturális-szellemi örökség, a magyar irodalom zsidó vonatkozásai és a magyar hátterű izraeliek történetének-alkotómunkájának kutatójaként az évek során egyre több magyar nyelvterületről érkező oléhoz kapcsolódó dokumentum, sajtóközlemény, tanulmányrészlet, pályakép figyelmeztetett arra, hogy egy szerteágazó, feldolgozatlan történet feltárásra vár.

A magyar anyanyelvű izraeliek évtizedeken keresztül a múltjuk felé fordultak, nem sok figyelmet szenteltek a zsidó állam megalakításáért, építéséért, fejlődéséért végzett sokoldalú, sikerekben bővelkedő munkájuknak. A 19. század végétől a második világháborúig alijázó nemzedéket az országépítés, a mindennapi megélhetés gondja kötötte le, és az aggodalommal teli igyekezet, hogy ha még lehet, segítsenek kimenteni családot, barátot a közeledő pusztulásból. A holokauszt és az államalapítás után Izraelbe érkező közösség saját traumájának feldolgozását is segítette a múltba fordulás. Magyar nyelvterületen, „ezeréves letelepedési helyükön” (Scheiber Sándor megfogalmazása) a zsidó közösséget a gazdanemzetbe beépülés foglalkoztatta, saját galuti életük megörökítésére csak egy-egy kimagasló tudós és néhány író vállalkozott. A magyarországi zsidóság sok évszázados történetére Izraelből visszatekintve csodálkoztak rá, a csalóka sikertörténetet lezáró pusztítás és veszteség elmondása, dokumentálása új otthonukban saját identitásuk újraformálásának is része volt. Az Izrael fennállásának tizedik és huszadik évfordulóját ünneplő, magyar anyanyelvű szerzők magyar nyelvű kötetében is többet foglalkoztak az ország bemutatásával, mint új otthonukban megtalált saját helyük elbeszélésével.

Az izraeli magyar nyelvközösség íróinak magyar könyvei részben Izrael államalapítás előtti (például Jeshurun Elijahu, Szabadságharcosok, 1985) vagy utáni történetével foglalkoztak (Dan Ofry, Izrael győzedelmes hat napja, 1998). A könyvek másik része a galuti múlt feldolgozása: a holokausztemlékek összegyűjtése (például Galili G. Ervin szerkesztésében a Tanúk vagyunk…! című cikkgyűjtemény, 1969) vagy a magyarországi zsidóság kiemelkedő személyiségeinek bemutatása (Feuerstein Emil négykötetes életrajzi gyűjteménye, Egy marék virág, 1986–1991). A magyarországi zsidóság történetét kutató egyesület pedig héber nyelvű tanulmánykötetben foglalta össze a magyarországi zsidóság történetének kiemelkedő eseményeit (szerkesztők: Gonda László, Kohen József, Márton Lajos, 1980). Ezekkel a mutatóba kiemelt példákkal (is) a magyar nyelvterületről alijázó izraeliek egyrészt saját nyelvközösségük ismereteit gazdagították, másrészt újjáépülő hazájuk széles közönségével kívánták megismertetni az önmaguk számára is feltárt múltjukat.

Két (valószínűleg különböző) lexikon terve is előkerült dátumjelzés nélkül (föltehetően a hetvenes-nyolcvanas évek fordulójáról). Az egyik a Magyar zsidók a nagyvilágban címet viselte. Dan Ofry szerkesztésében és a szerkesztőbizottság nevében kérdőíven kértek adatokat a tervezett lexikonba fölvett személyektől, és javaslatokat olyanokra, akik méltók arra, hogy a lexikonba bekerüljenek. A másik a Magyar Zsidó Lexikon. Szintén szerkesztőbizottság gondozta a tervezett kötetet, és mutatóba szétküldött egy tizenhat oldalas füzetet néhány, az A és B betűhöz tartozó személy életrajzával, fényképével vagy karikatúrájával. Mindkét lexikontervezet a magyarországi/magyar anyanyelvű zsidók életrajzi gyűjteménye lett volna, tekintet nélkül arra, hogy a lexikonba felvett személyek mikor és hol éltek.

A példaként említett kiadványokat más kezdeményezések is megelőzték. Gervai Sándor például egy Magyar Zsidó Intézet felállítását javasolta, „a magyar zsidóság életének tudományos értékű rekonstruálását Izrael történelme részére” (Új Kelet, 1955. szeptember 4.). Több eredetország szerint létesített intézetet említ a cikkíró annak a gondolatnak az igazolására, hogy a közösségeket szétromboló katasztrófa megszüntette a korábbi helyzetet, amikor a zsidó nép országonként élte külön életét, most, az újjáépülő nemzeti otthonban közös történelemmé kell formálni a múltról készített számadásokat. Ez a múltat összegyűjtő és bemutató gondolat vezérelte 1961-ben a Magyar Zsidók Világszövetségét is, amikor megalapította a Magyar Zsidó Kultúrintézetet, hogy „a magyar zsidóság kultúrértékeit az utókor számára megmentse”. Az első tervek között egy angol nyelvű tanulmánykötetet és a magyarországi zsinagógák képes történetét említették, ezeket egy, a cionizmus történetéről szóló munka követte volna. A hatvanas években egymás után jelentek meg az anyaggyűjtésre, kiállításra, folyóirat kiadására buzdító felhívások (egy részükkel jelen kötet egyik tanulmánya foglalkozik). Ennek a magyarországi zsidóság múltját összegző izraeli vonulatnak utolsó darabja a magyarországi zsidóság történetét a kezdetektől a holokausztig áttekintő, szerkesztésemben megjelent, angol (majd magyar) nyelvű kötet (In the Land of Hagar, Diaszpóra Múzeum, Tel-Aviv, 2002; Hágár országa, Antall József Alapítvány / Kossuth Kiadó, Budapest, 2009).

A múlt megmentése mellett már az ötvenes években jelentkezett az izraeli magyar nyelvű sajtóban a figyelmeztető hang: a magyar jisuv elfelejtette fölhívni környezete figyelmét arra, hogy jelen van az izraeli társadalomban és alkotómunkában, és ezért a mulasztásért nem önmagának, hanem másoknak tesz szemrehányást, mivel nem értékelik eléggé az élet minden területén végzett munkájukat és sikereiket. Valószínűleg az 1903-ban alapított cionista szervezet, a Makkabea századik szemeszterét ünneplő közgyűlés (Haifa, 1954) résztvevői voltak az elsők között, akik életük megvalósult céljaként izraeli tevékenységükről is beszámoltak. A magyar nyelvterületről érkező mérnökalija (1920/21) tagjainak országépítő munkájáról pedig David Giladi írt könyvet.

Résztanulmányok, egy-egy kimagasló személyiségről szóló írások természetesen megjelentek, de a magyar anyanyelvű izraeliek történetének feltárásához a sajtó és a családoknál őrzött dokumentumok nyújtják a legfontosabb forrást. Amikor körvonalazódtak ennek a kötetnek a témakörei, meg kellett találni azokat a kutatókat (köztük olyanokat is, akiknek nincs magyar hátterük), akik a saját területükön eljutottak magyar anyanyelvű izraeli tudósokhoz, orvosokhoz, írókhoz, mérnökökhöz, muzsikusokhoz, színészekhez, újságírókhoz, rendezőkhöz és sok más területen működő kiemelkedő társaikhoz. Meg kellett találni azokat a családokat, amelyeknél még nem jutottak hozzá, hogy a fiókok tartalmát kiborítsák, hogy felnyissák az elfeledett dobozt, vagy belenézzenek a félreeső sarokban őrzött bőröndbe, előkeressék a családi leveleket, dokumentumokat, albumokat, elmondják saját vagy családtagjuk történetét. A mindig bővülő, szinte beláthatatlan munkához mindenki teljes odaadással, őszinte lelkesedéssel csatlakozott. Hiánypótló feladatnak tartottuk valamennyien egy közös nyelvet beszélő csoport bemutatását, jelenlétét az újjáéledő nemzeti otthon, Izrael felépítésében.

Megtalálni a magyar anyanyelvű izraelieket nem is olyan egyszerű feladat. Amikor a kikötőbe befutott hajókról leszálló olék adatait felvették, senki nem kérdezte az anyanyelvüket, hanem az országot, ahonnan érkeztek. A csehszlovák, román, jugoszláv olék között és a héberesített személynevek mögött kellett megtalálni az izraeli magyar anyanyelvűek egy részét. Melyik korszakkal foglalkozzunk? Ezt a kérdést a kötethez készülő, egyre gyarapodó írások döntötték el. A kezdet meghatározása – az első települések, a jeruzsálemi Magyar Házak – kézenfekvő volt, a „meddig jussunk el” kérdést az összegyűlt írások rendezése jelölte ki. A két világháború között és a holokauszt után érkezett nemzedék aktív éveivel (hetvenes-nyolcvanas évek fordulója) lezárult egy korszak a magyar anyanyelvű izraeliek és Izrael történetében is. Munka közben derült ki az is, hogy a kötet számára készült írásokból kirajzolódik egy csaknem százéves korszak izraeli története is.

Gyakorlati-szervezési kérdés is megoldásra várt. Egy új szempontokra épülő, egy anyanyelve alapján meghatározott csoport történetét bemutató bonyolult és sokrétű készülő kötetre hogyan hívhatjuk fel a figyelmet? A magyar anyanyelvű zenészeknek máig érezhető hatásuk van az izraeli zenei és zenepedagógiai életre. Ezeknek a tanároknak egykori tanítványai, nemzetközi pódiumokon keresett és ismert muzsikusok örömmel vállalták, hogy a készülő könyvet kísérő, volt tanáraik emlékére szervezett, rendkívüli élményt nyújtó koncertsorozaton önként föllépnek.

A kötet számára különböző műfajú írások készültek. Kutatómunkák eredményét összefoglaló tanulmányok, publicisztikai írások, visszaemlékezések, levelek, portrék, naplórészletek, interjúk alapján készült cikkek. Az írásokat kísérő, nagyrészt családoknál őrzött fényképek láthatóvá tették a múltat. Szokatlan könyv született: sokféle műfajú írást kronológiai és egyben tematikai rendbe soroló, egységes kötet.

A magyar anyanyelvűek más anyanyelvű közösségekhez hasonlóan magukkal hozták saját korábbi lakhelyük viselkedési szokásait, a nyelvvel együtt az anyanyelvtől elválaszthatatlan gondolkodásmódot, műveltséget, tudást, terveket-vágyakat. A sokféle nyelvből és a hozzájuk tartozó szellemi értékekből építettük föl, csiszoltuk össze az ország társadalmi, gazdasági, biztonsági, kulturális, tudományos világát, közös otthonunkat. Ebből a sokféleségből a magyar nyelvközösséget szeretné bemutatni ez a könyv. Mindenről nem beszélhettünk, mindenkit nem mutathattunk be. Teljességre nem törekedhettünk. Csak arra, hogy az unokák és dédunokák a kötetben lapozgatva megismerjék a múlt egy-egy részletét. És arra, hogy ha a következő nemzedékek valamelyikében bárki kedvet kap rá, hogy a magyar anyanyelvű izraeliek történetét újra fölfedezze, a könyvespolcon legyen egy forrás, amiből kiindulhat.

***

A kötet olvasását sem lapalji jegyzetekkel, sem évszámokkal nem terheltük. A kötet végén találja az olvasó a kötet munkatársainak rövid életrajzi ismertetőjét, a cikkekhez tartozó ajánlott bibliográfiát és a képek lelőhelyét. A Névmutatóban a nevek mellé került a születési, halálozási év, az alija dátuma, a legfontosabb kitüntetések. Sajnos számos esetben nem sikerült a személyekhez tartozó évszámokat kideríteni. A kötet támogatóit is a kötet végén soroljuk fel.

Amikor a könyv kezdeményezőjeként és szerkesztőjeként útjára bocsátom a kötetet, szeretnék köszönetet mondani azoknak, akik lelkesen fogadták az ötletet, közreműködtek, segítették a közös munkát – a cikkek szerzőinek, a fordítóknak, a fotográfusoknak, a könyv és a koncertek digitális és nyomtatott anyagát gondozó grafikusnak, azoknak, akik a családban őrzött anyagokat közlésre átadták. A koncerteken fellépő muzsikusoknak és a koncertek közönségének, alapítványoknak, szervezeteknek és magánszemélyeknek, akik anyagilag támogatták a kötet munkálatait, és lehetővé tették a könyv kiadását. Berényi Gábornak és a Gondolat Kiadónak, hogy elvállalták a könyv megjelentetését.

Fájó szívvel emlékezünk meg arról, hogy Mira Zakai, Dan Reisinger, Markovits Mária, Joshua Blau, Rózsa Marika nem érte meg a kötet megjelenését.

Ariel Feldstein

Herzl Tivadar és szülőföldje

Herzl Tivadar 1895 júniusában kezdett naplót írni. Már az első mondatai bepillantást nyújtanak gondolatai háborgó mélységébe: „Hatalmas feladaton dolgozom az utóbbi időben. Azt sem tudom, a végére érek-e valaha. Egyelőre csak hatalmas álomnak tűnik minden. De az utóbbi napokban, hetekben úgy lefoglal egy gondolat, hogy nem látok, nem hallok semmi mást. Látomásom nem hagy nyugodni. Minden hétköznapomon ott ólálkodik, a vállam fölött leselkedik, ha nevetséges és jelentéktelen munkámmal, az újságírással foglalkozom. Szinte szétfeszít, de meg is részegít.”

Herzl ettől a pillanattól fogva mindent megoszt olvasóival: megismerjük gondolatait és eszméit, hétköznapjainak eseményeit is. De mi, olvasók ennél is többre vágyunk. Tudni szeretnénk, mi történt vele a naplóírást megelőző harmincöt évben, és hogy mi járt a fejében azelőtt, hogy a történelem színpadára lépett volna. Szeretnénk megismerni gyermek- és fiatalkorát. Ekkoriban hullottak lelkének földjébe azok a magvak, amelyek 1895-ben kisarjadtak. Családja, fiatalkorának színhelyei, első találkozása az antiszemitizmussal, a zsidó nép történetének tanulmányozása, ismerkedése a zsidó életmóddal, szokásokkal és hagyományokkal: közéleti és politikai ténykedésének csírái ezek között a tényezők között találhatók. E termőföldből származik majdan a tudás fájának gyümölcse, A zsidó állam is. A könyv megjelenése hatalmas hullámokat vetett Herzl közvetlen környezetében, és még inkább a zsidó nép körében, amelynek megszabadítására hősünk vállalkozott.

Reuben Brainin, Herzl egyik első biográfusa hangsúlyozza, milyen nehéz dolog hitelesen írni Herzl életének ezekről a korszakairól: „A történelem nagy alakjai közül egy sem akad, akinek szülei vagy tanárai már gyermekkorában, fiatalkorában sejtették volna, hogy a kezük alatt cseperedő fiatal milyen nagy hatással lesz népének vagy akár az egész emberiségnek a sorsára. Így hát egyikük sem próbálta meg minden élményét lejegyezni a leendő ’hős’ gyermekkoráról.”

Sokan megpróbálták már feldolgozni azt a fejlődési folyamatot, amelynek eredményeképpen Herzl a cionista mozgalom vezetőjévé lett (köztük Amos Elon, Alex Bein, Ernst Pawel és Patai József). A Herzl nyilvános fellépését megelőző, de élete szempontjából döntő jelentőségű időszakok feltárásához ezek az életrajzok Herzl saját írásaira, hivatalos dokumentumokra és persze a kortársak beszámolóira támaszkodnak. Az erre az időszakra vonatkozó dokumentumok száma csekély, a személyes beszámolókat pedig jobbára csak azután gyűjtötték egybe, hogy Herzl elhunyt, és élete körül kialakult a legendák és történetek máig ismert, sűrű szövedéke. Pedig életrajzírói mindent megtesznek, hogy ne csak a hozzáférhető, a széles körben ismert epizódokat adják közre, hanem életének hiányzó részleteit is feltérképezzék, és a megismert történetszálakból egységes képet szőjenek. Ezért van az, hogy a különböző életrajzokat olvasva egészen eltérő narratívák bontakoznak ki Herzl életének korai szakaszairól.

Írásom Herzl Budapesten, az Osztrák–Magyar Monarchia keleti része fővárosában eltöltött gyermekkorának nyomába ered, és két központi kérdést taglal. Egyrészt megkísérlem bemutatni, milyen életet éltek a zsidók az Osztrák–Magyar Monarchiában, illetve Budapesten, másrészt igyekszem feltárni, milyen szerepet töltött be Herzl családja a városban. E két kérdés vizsgálata révén jobban megismerhetjük Herzl életét és az ahhoz kapcsolódó történeti, társadalmi és kulturális vonatkozásokat. Herzl maga is ebből a közegből nőtt ki, és személyét csak ennek a világnak a tükrében érthetjük meg.

Herzl a 19. század második felében született. Ez a korszak a közép-európai zsidóság több száz éves történetének egyik legszerencsésebb időszaka volt. Ekkoriban alapvetően megváltozott a zsidó közösség jogi helyzete, és megváltozott a zsidóságnak a gazdatársadalommal kialakított kapcsolata is. Ezek a folyamatok többnyire Nyugat-Európában zajlottak, Közép-Európában pedig leginkább az Osztrák–Magyar Monarchiára terjedtek ki. Jól körülhatárolható az a változás, amely a francia forradalmat követő száz évben a zsidóság térbeli és társadalmi elhelyezkedésében, életük különböző területein beállt.

A 19. század elején a zsidók még többnyire a városok peremén éltek, jelenlétük a nagyobb metropoliszokban szinte érzékelhetetlen volt: Párizsban vagy Londonban csak elvétve lehetett zsidót találni, Budapesten is csak mutatóban volt egy-egy. A század elején Európa zsidóságának nagy része falusi környezetben vagy a nagyvárosoktól távoli kisvárosokban élt. A század közepére alapvetően megváltozott a helyzet. Európa nagyvárosaiban és fővárosaiban mindössze két-három nemzedék alatt népes zsidó közösségek telepedtek le. 1890-re Berlin, Bécs és Budapest lakosságának tíz-húsz százaléka a zsidó közösséghez tartozott.

A zsidóság beáramlása a városokba társadalmi és gazdasági átalakulással járt együtt. Az újfajta földrajzi és társadalmi mobilitás magyarázata az, hogy a francia forradalmat követően megváltozott a zsidóság jogi helyzete. Ez a változás terjedt el fokozatosan, előbb Nyugat-, aztán Közép-Európa országaiban. Az európai és a zsidó felvilágosodás eszméje, a mozgalmak által képviselt elvek és a politikai rendszer átalakulása változást hozott az európai zsidóság helyzetében is. A 19. század végére Nyugat- és Közép-Európában eltűnt a jogi akadálya annak, hogy a zsidóság szabadon választhassa meg lakhelyét és foglalkozását, és már szabadon hozzáférhetett az oktatás minden formájához az elemitől az egyetemig. Ezeket a változásokat kiegészítette a zsidó közösség és a befogadó társadalom kapcsolatának messze ható átalakulása is. A zsidó vallási reformmozgalom különösen Németországban és Magyarországon magáévá tette a liberalizmus és az egyenlőség eszméjét. Számukra a zsidók egyenjogúságának eszménye nemcsak az üldöztetések végét jelentette, hanem a diaszpóraélmény már-már kozmikus jelentőségű átalakulását vélték felfedezni az emancipációban: „Nem vagyunk többé száműzött nép – fogalmaztak –, Mózes-hitű németek vagyunk.” A Cion és Jeruzsálem szavak kirekesztése a reformközösségek imáiból ékesen mutatja, hogy a zsidó közösség győzelmet aratott a kirekesztés és az üldöztetés fölött, egyben bizonyítja, hogy a zsidók képesek egyenrangú polgárokként élni a többségi társadalmakban. Még az eljövendő világ messiási víziójáról értelemszerűen le nem mondó ortodoxia kialakulása is valamiféle adaptációt és a „világ népeivel” folytatott együttélés elfogadását jelentette. Így alakult ki a 19. század folyamán Kelet-Európa sajátos építészeti kultúrája is, megépültek bámulatos zsinagógái. Impozáns méreteikkel, szépségükkel és a városokban elfoglalt figyelemfelkeltő helyükkel a zsidóság új, polgári státusát, jómódját és gazdasági sikerét hirdették. Közülük is kiemelkedik Európa legnagyobb (neológ) zsinagógája a budapesti Dohány utcában.

A Dohány utcai zsinagóga közelében a kép bal oldalán az egyemeletes ház Herzl szülőháza

A 19. század folyamán, Ferenc József trónra lépése és az 1848-as forradalom bukása után a Habsburgok létrehozták a hatalomgyakorlás modern formáit, amelyek alkalmasak voltak az egész birodalom közös identitásának megteremtésére. 1867-ben az osztrák–magyar kiegyezéssel megszületett egy két központú, két fővárossal, két parlamenttel és két kormánnyal rendelkező, föderális állam. A Monarchiát közös kormányzat irányította. De a legtöbb tartománynak is volt saját törvényhozása. Látványos integrációs folyamat kezdődött: a sok különböző elit lassan egységes birodalmi elitté olvadt össze. Úgy látszott, hogy a Habsburgok felvilágosult-liberális uralma alatt, amelyben a császári és adminisztratív hatalomgyakorlás mellett még egy széles bázisú, bár korlátozott képviseleti rendszer is működött, végre sikerült megteremteni egy soknemzetiségű, sokvallású, nyitott és toleráns társadalmat. Nem csoda, hogy a zsidóság számára az Osztrák–Magyar Monarchia jelentette a boldog békeidőket. Szétszóratása során korábban sohasem élvezhetett ilyen nagyvonalú toleranciát, ilyen kedvező gazdasági lehetőségeket, és törvényes jogainak ilyen széles körű védelmét.

Az osztrák császárság mellett megújult Magyarország is. Virágzó gazdasági lehetőségek nyíltak meg azok előtt, akik vagyonnal és kellő ambícióval rendelkeztek, akár őslakosokról, akár betelepülőkről volt szó. A magyar nemzeti érzés ébredezésével együtt egy modernizációs folyamat is elkezdődött: azonosulás a magyar kultúrával. A magyar nyelv használata gyakorta nagyon is személyes, megmásíthatatlan döntés volt. Ezek a körülmények a már ott élő és az újonnan érkező zsidók asszimilációjához is ideális feltételeket biztosítottak. Mindazok, akik magyarul beszéltek, vagy hajlandónak mutatkoztak a nemzeti nyelv használatára, vagy legalább arra, hogy a gyerekeiket magyarul tanítsák, könnyen az épp születő, illetve újjászülető nemesség soraiban találhatták magukat. A magyar nemzeti ébredésre erősen hatott a liberális gondolat. A magyar nemzettudat formálódó eszméje és a liberális eszmeáramlat Magyarországon összekapcsolódott, és a zsidókkal kialakuló kapcsolatra is hatott. A magyarországi zsidóság egy jelentős része engedett a hívószónak: szakított ősi szokásaival, hozzásimult az újhoz, és önként, habozás nélkül állt be a sorba. A zsidóság emancipációja után az ország kecsegtető gazdasági lehetőségei és a szabad letelepedés új pozíciókat, üzleti lehetőségeket és foglalkozási ágak széles körét nyitotta meg egy egész nemzedék előtt. A zsidók ambíciói, kezdeményezőkészsége és kreativitása így nemcsak a kereskedelemben és az iparban, hanem Európában egyedülálló módon a mezőgazdaságban is érvényesülhetett. A közös alkotás élménye hozzásegítette őket, hogy beépüljenek a többségi társadalomba, és megkönnyítette az elszakadást az eredetközösségtől, illetve tompította a kisebbséget és többséget elválasztó megkülönböztető vonásokat. A tudatos asszimiláció, amelynek célja a többségi társadalomba történő teljes integráció, épp ezért nagyon jellemző mentalitás volt a magyarországi zsidóság körében. A megváltozott helyzetre adott legszélsőségesebb válasz: az asszimiláció érdekében a teljes szakítás a zsidó hagyománnyal.

A másik véglet a környező kultúra teljes elutasítása lehetett. Így reagáltak az asszimiláció veszélyére a zsidó identitás elvesztésétől óvó szélsőséges ortodoxok. Igyekeztek megőrizni sajátos életvitelük minden ismertetőjelét, különleges öltözetüket, jiddis nyelvüket, a hagyományos oktatási rendszert (az alapfokú héder után a jesivát). Ezért tudatosan távol tartották magukat a többi zsidó közösségtől, és kiépítettek egy önálló, független szervezeti keretet. Nyugat-Európa más országaihoz hasonlóan Magyarországon is egészen más következményekkel járt az emancipáció, mint amit szorgalmazói és hívei jósoltak. A zsidóság jelentős részének életét alaposan megváltoztatta a modernizációs folyamat. Megváltozott gazdasági státusuk, szabadon választhattak szakmát, nyelvük és életvitelük hasonult a környezetéhez, a tudományos és a művészeti pálya is nyitva állt előttük. A magyarországi zsidóság a 19. század második felében kialakuló társadalomnak és kultúrának meghatározó tényezője lett. A magyarországi zsidók többet tettek országuk fejlődésének előmozdításáért, mint Európa bármelyik zsidó közössége. Mégis, a lenyűgöző kulturális asszimiláció dacára, a nyugati közösségekhez hasonlóan a magyarországi zsidóság is megmaradt elszigetelt társadalmi rétegnek. De akadtak szakmai közösségekbe integrálódó kisebb vagy nagyobb csoportok. Egyesek vezetői, szószólói lettek egy-két iparágnak, kereskedelmi vagy szellemi területnek, például az újságírásnak vagy a színháznak.

Pesten és a vidéki városokban lassan kialakult a zsidó burzsoázia, és a formálódó kapitalizmussal karöltve kitermelte a zsidó tőkésosztályt is. Ez a réteg kulcsszerephez jutott az ország 1867 utáni gazdasági fejlődésében. Különösen a Morvaországból betelepülő zsidóság volt fogékony a szülőföldjén már korábban elterjedt zsidó felvilágosodás eszméire, és a lehetőségre, hogy beépüljön a gazdatársadalomba. A zsidó közösségben jó táptalajra hullottak az új gondolatok, és hála a Morvaországból érkezett szemléletnek, a többségi társadalom köré vont határok lebontására is megvolt a hajlandóság. Ez a törekvés először az oktatással, a felvilágosodás szellemének terjesztésével kapcsolatban vált nyilvánvalóvá. A negyvenes években megnyitott iskolák már arra készítették föl a zsidó diákok ifjabb nemzedékeit, hogy részt vegyenek a többségi társadalom gazdasági és kulturális életében. Mindez természetesen jelentősen befolyásolta a zsidó közösség belső szerkezetét is. Az új iskolák alapelvei, oktatása eltért a hagyományaihoz ragaszkodó zsidóság körében továbbörökített elvektől, és így még jobban elmélyültek a közösségen belüli ellentétek. A belső ellentétek az új iskolákban nevelkedő diáknemzedék életében tetőztek. Ebbe a reményekkel és sokféle feszültséggel viaskodó zsidó közösségbe született bele Herzl Tivadar.

Herzl sosem jutott el addig, hogy izgalmas, lenyűgöző életéről részletes önéletrajzban számoljon be. Hátrahagyott ugyanakkor egy rövid beszámolót, amelynek segítségével könnyebben megérthetjük személyisége fejlődését, nézeteit és életútját. Ebben a szövegben leginkább budapesti gyerekkoráról, azon belül is különösen három kulcsfontosságú eseményről esik szó. Mindhárom csak tágabb összefüggésben nyeri el teljes értelmét.

Herzl 1860. május 2-án született Herzl Jakab és Jeanette fiaként. Édesanyja Theodornak (Isten ajándéka) vagy kedveskedve Dorinak nevezte. „1860-ban születtem Budapesten annak a zsinagógának a közelében, amelynek rabbija épp a napokban támadt rám áldozatos munkám miatt: tudniillik azért, hogy őszintén igyekszem több megbecsülést és szabadságot kivívni a zsidóknak, mint amit manapság megkapnak. De Dohány utcai szülőházam kapujában ma, húsz évvel később csak egy cetlit lobogtat a szél, miszerint a ház ’kiadó’.” Herzl fontosnak érezte, hogy önéletírását épp szülőháza és a nagy zsinagóga közelségének leírásával és a két épület közti feszültség bemutatásával kezdje. És itt persze nemcsak a fizikai feszültségről van szó, hanem arról az ambivalens érzelemről is, ami Herzl lelkében növekedett: az asszimiláció iránti vágy és a különállás megőrzésének igénye közti ellentétről. A különállás hátterében nem vallási, hanem nemzeti megfontolások húzódnak, ebből születik majd a zsidó állam.

Herzl általános iskolai élményeinek leírásával folytatja: „Nem tagadhatom, kijártam az iskolákat. Először egy héber elemibe küldtek, ahol némi tisztelettel bántak velem, mert apám gazdag kereskedő volt. Innen még arra emlékszem, hogy egyszer jól elvertek, amiért nem tudtam hibátlanul felmondani az egyiptomi kivonulás történetét. Manapság persze inkább azért vernének el, mert túlságosan is jól emlékszem a kivonulás részleteire.”

Herzl ötéves korában

Leírásában Herzl Mózessel és az egyiptomi kivonulás történetével kapcsolja össze saját munkálkodását és az európai zsidósághoz intézett felszólítását. Halálos ágyán aztán elmondta Reuben Braininnek, hogy széder estén, nem sokkal bar-micvája előtt egyszer álmot látott: „Eljött értem a Messiás király […], karjába vett és együtt szálltunk a szelek szárnyán. Egy fénnyel teli felhőn Mózessel találkoztunk. […] A Messiás így kiáltott hozzá: ’Ezért a gyerekért imádkoztam.’ Nekem pedig azt mondta: ’Menj, tudasd a zsidókkal, hogy nemsokára eljövök, és hatalmas csodákat teszek népemmel és az egész világgal’.” Az évek során számos művész ábrázolta Herzlt modern Mózesként: személyét tucatnyi műalkotás, mese, tankönyv és film állítja párhuzamba a bibliai Mózes alakjával.

Pedig Herzl gyermekkorának imádott hőse – ahogy ő maga írja – történetesen egy mérnök, Ferdinand de Lesseps, a Szuezi- és később a Panama-csatorna tervezője volt. Kezdetben Herzl maga is csatornatervező mérnöknek készült. Nem meglepő tehát, hogy önéletírása harmadik elemeként az elemi iskola és a gimnázium közötti átmenetről számol be: „Amikor tízéves lettem, reáliskolába mentem, mert ott a holt nyelveket hangsúlyosan oktató gimnáziumokkal ellentétben a modern tudományokat részesítették előnyben. Akkoriban Lesseps volt a legnépszerűbb híresség. Bennem pedig megszületett az elhatározás, hogy csatornát vágok Panamába. Nem kellett sok időnek eltelnie, és a logaritmusok, a szerkesztés szabályai iránti szerelmemet letörte a reáliskolákban akkoriban uralkodó, burkolt antiszemitizmus. Egyik tanárom a következőképpen világította meg az askenázi Heiden szó értelmét: ’Ez alatt a bálványimádókat, a mohamedánokat és a zsidókat értjük.’ Zavaros szavaitól lelkem megcsömörlött, és elhatároztam, hogy átiratkozom a gimnáziumba. Édesapám nem szólt bele tanulmányaimmal kapcsolatos döntéseimbe, úgyhogy a gimnázium tanulója lettem. Viszont a Panama-csatorna ötlete továbbra sem hagyott nyugodni. Az evangélikus gimnázium tanulóinak nagy része zsidó volt, így nem volt okunk panaszkodni a zsidógyűlöletre.” A leírtakból kitűnik, hogy Herzl már fiatal korában megismerkedett az antiszemitizmus egyes formáival, hiszen ez gyakori jelenségnek számított egész Európában és az Osztrák–Magyar Monarchiában is. Elhatározta, hogy otthagyja a reáliskolát, és átiratkozik a humán gimnáziumba. De meglehet, hogy a döntés mögött nemcsak az antiszemitizmus keltette csömörérzés húzódott meg, hanem valamely mélyről fakadó késztetés is.

Ami bar-micváját illeti, Herzl sem emlékirataiban, sem más írásaiban nem említi a szertartást. Vajon eljárt az ifjú Herzl a zsinagógába, vajon megismerte az imák, a zsidó szertartások világát? Még akkor sem tudnánk eldönteni, vajon Herzlt mélyen érintette-e a zsidó férfiak életének egyik legfontosabb szertartása, ha válaszolni tudnánk ezekre a kérdésekre. Bár Herzl családja a Dohány utcai zsinagóga közelében lakott, és apja a közösség köztiszteletben álló tagja volt, fiáról nem maradt feljegyzés a zsinagóga archívumában. Az ifjú Herzlnek gyermekkorában nagyapja (Herzl Simon Leib) sokat mesélt Rabbi Juda Alkalainak, a cionizmus egyik alapítójának a tetteiről. Talán ez ültette el benne azokat a magvakat is, amelyek csak évekkel később csíráztak ki. De akkor hatalmas változást hoztak Herzl életébe és a modern zsidóság sorsába.

Az önéletírás utolsó epizódja így hangzik: „Amikor a gimnázium felsőbb osztályait végeztem, meghalt nővérem, Pauline, aki még csak tizennyolc éves volt. Édesanyám belebetegedett a bánatba, szíve majd megszakadt, aztán 1878-ban átköltöztünk Bécsbe. A süve hét napja alatt eljött Kohn Sámuel főrabbi, hogy vigasztalást nyújtson. Megkérdezte, milyen pályára szeretnék lépni, mire elmondtam neki, minden vágyam, hogy író lehessek. Erre – úgy rémlik – épp olyan öntudatlanul rázta meg a fejét, ahogy később a cionizmussal kapcsolatos véleményét is kifejezte. ’Az író nem él meg művészetéből’ – szaladt ki végül a száján.” A család elhagyta Budapestet, és Bécsbe költözött. Herzl Tivadar életének következő eseményei már onnan indultak.

Herzl anyja

Az Osztrák–Magyar Monarchia és különösen szülővárosa, Budapest atmoszférája alapjaiban meghatározta Herzl szellemi fejlődését, személyiségének és gondolatvilágának alakulását. Herzl egy kellően asszimilálódott zsidó polgárcsaládba született, de a budapesti zsidó családok többségéhez hasonlóan szülei vidékről származtak, csak az iparosodás és a gyorsuló városiasodás miatt kerültek Budapestre. Herzl apja még Zimonyban (Szerbia) látta meg a napvilágot. Fia előbb zsidó népiskolába járt, csak aztán végezte el az állami gimnáziumot. Otthonában éppúgy beszéltek magyarul, mint németül, de Herzl leveleiben és naplójában olykor héber és jiddis szövegrészek is felbukkannak. Sajátos környezete, a budapesti olvasztótégely előkészítette felnőttkora változásait. Herzl nem különbözik kortársaitól, nem is üt el tőlük, hacsak abban nem, hogy képes volt kitörni a korszak korlátai közül, és ezzel a maga és a zsidóság sorsát is megváltoztatta.

Személye köré már korai, 1904-ben bekövetkezett halála előtt mítoszok fonódtak. Nem sokkal később a zsidó nemzeti mozgalom, a cionizmus ikonja lett. A mozgalom alapító atyjának halála után is tovább működött. Herzl személye kapcsolta össze a mozgalmon belül tevékenykedő, széttartó irányzatokat. Mítoszának ereje lehetővé tette, hogy kialakuljon a közös gondolat, a közös cél – az ereci zsidóság létszámának növelése.

Herzl Tivadar gyászjelentése, Seelenfreund Salamon rajza, 1904

Ahogy Herzl mindinkább szimbólummá vált, élettörténete köré újabb legendát szőtt az idő. Az új legenda a cionista gondolatot az európai zsidóság központi eszméjévé emelte. A legenda olyan zsidóként ábrázolja Herzlt, aki magát a nyugat-európai kultúra és társadalom részének tekintette, de asszimilációja nem hozta meg számára az olyannyira vágyott lelki békét. Ezért tovább kutatott a népének szánt, megoldást hozó út reményében. A sokk, amit átélt az antiszemitizmus és különösen a megrendítő példa, a Dreyfus-per során, megerősítette benne az ébredező nemzeti érzést. Herzl így lett mitikus hős, aki a Messiás kegyelméből újjászületik, hogy népét megszabadítsa. Ez a kép Herzlben már nemcsak a népéhez megtérő héroszt, az inspiráló vezetőt látja, hanem azt az embert is, aki kitapossa a gettó elszigeteltségéből kivezető utat; aki visszavezeti népét a földhöz, a természethez; aki a magasabb cél érdekében hajlandó feláldozni kényelmes életét és személyes biztonságát.

A szimbólummá válás folyamatában nemcsak gyermekkora közegének komplexitása sikkad el, hanem az Osztrák–Magyar Monarchia és azon belül Budapest sajátossága is ködbe vész. Tény, hogy több mint egy évszázad telt el azóta, hogy Herzl drámai körülmények között leköszönt a történelem színpadáról. Mégis, élettörténetének bizonyos részleteit még mindig homály fedi. Különösen azok a pontok bizonytalanok, amelyek a cionista eszme szolgálatába állított éveket megelőzték. Életrajzában a gyermek- és fiatalkor eseményeivel kapcsolatban még mindig több a kérdőjel, mint a bizonyosság. Ennek az időszaknak nagy részét Herzl halála után úgy igazították, hogy az élettörténet második felével együtt a kettőből egységes, jól tagolt történet kerekedjen. Az életrajznak két olyan dimenziója van, amivel kapcsolatban további, részletekbe menő kutatásokra, elemzésekre van lehetőség: egyrészt az Osztrák–Magyar Monarchia és különösen Budapest zsidóságának története, másrészt a Herzl család története a magyar fővárosban. E két kérdés vizsgálatával lehetőségünk nyílik egyrészt jobban megérteni és feltárni Herzl életének történeti-társadalmi-kulturális összefüggéseit, másrészt végigkövetni, hogyan születik meg ebből Herzl munkássága. Ahhoz kétség sem férhet, hogy Herzlt szülőföldje tette azzá, amivé lett.

Héberből fordította Kelenhegyi Andor