FORDÍTOTTA

SZIKLAI ISTVÁN

Ben Kane

Napóleon ügynöke

ATHENAEUM

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Ben Kane: Napoleon’s Spy

Copyright © Ben Kane, 2023

Map copyright © Neil Gower, 2023

First published in Great Britain in 2023 by Orion Fiction,

an imprint of The Orion Publishing Group Ltd, Carmelite House,

50 Victoria Embankment London ec4y 0dz

An Hachette UK company

Hungarian translation © Sziklai István, 2024

© Athenaeum Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978-963-543-460-2

ISSN 2939-8509

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Kertész Edina

Szerkesztette: Tiszóczi Tamás

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Korrektor: Rátz Mária

Borítóterv: Földi Andrea

Elektronikus verzió: Takács Gábor

Stephennek, a leghűségesebb fivérnek

Kicsit furcsa egy regény elejére történelmi megjegyzést írni, de a Napóleon ügynöke esetében úgy éreztem, hogy ezt kell tennem. Ennek egyszerű oka a főhős, Mathieu Carrey által vívott párbajok száma. Attól a pillanattól kezdve, hogy megírtam a harmadik vagy negyedik összecsapását ugyanazzal az ellenféllel, már láttam is magam előtt a panaszos e-maileket, a negatív kritikákat az Amazonon. Senki sem vívna ennyi párbajt, szó szerint a semmiért, szóltak a bírálatok.

Ó, dehogynem!

A párbajozás nem volt más, mint a (szinte kizárólagosan) férfi ego intenzív gyakorlása. Nem meglepő, hogy számos párbaj kötődött az alkoholfogyasztáshoz, vagy hogy a férfiak gyakran hajlamosak voltak egymást kihívni a nők ellen elkövetett vélt sértések miatt. Párbajok azonban még ennél furcsább okokból is lehettek. Ilyen volt például egy görög szó fordításának értelmezése miatti nézeteltérés, vagy annak a két brit katonatisztnek az esete, akik a kutyáik miatt keveredtek összetűzésbe.

És hogy mi Carrey párbajainak történelmi alapja?

Pierre Dupont de l’Étang és François Fournier-Sarlovèze, Napóleon Grande Armée-jának két tisztje, akik a feljegyzések szerint több mint harminc (!) párbajt vívtak az 1794-et követő tizenkilenc évben. Joseph Conrad róluk írta A párbaj című novelláját; Ridley Scott pedig ezt a történetet vette alapul első filmjéhez, a Párbajhősökhöz. Ajánlom mindkettőt.

I. FEJEZET

Kent grófság keleti partvidéke, Anglia, 1811 szeptembere

Nyugatról egy póling panaszos, elnyújtott kiáltása harsant. Enyhe szellő borzolta fel körülöttem a harmatos füvet. Szorosabbra vontam magamon gyapjúköpenyemet, és leheveredtem a homokba. A tengerre néző dűne tetején fekve már két órája – amióta ideérkeztem – egyfolytában a vizet pásztáztam. Nem volt elég fény ahhoz, hogy bármilyen járművet kivehessek, de a tűzszerszámból csiholt szikrát – a jelet, amit vártam – jól lehet majd látni. A fülemet is hegyeztem; a zajok ilyenkor messzire hallatszanak. Az ekkor űzött tevékenységem sikere azon állt vagy bukott, hogy a vámőrség vagy a hadiflotta hajói észrevesznek-e, vagy sem.

Hallottam, ahogy a francúzok egymás között dörmögnek. Azonnal ideges lettem – Őfelsége haditengerészeténél sokkal nagyobb veszélyt jelentett a szökött hadifoglyokra vadászó helyi milícia –, így aztán suttogva odaszóltam nekik:

– Calmez! Le bateau arrive bientôt.{1}

Megnyugodva, hogy a hajó hamarosan megérkezik, elcsendesedtek.

Lelkiismeretem hangja viszont hirtelen megszólalt. Ahelyett, hogy békésen szunyókáltam volna a takaróm alatt, mint a többség, inkább itt voltam, és Napóleon katonáinak – Nagy-Britannia ellenségeinek – szökését tervezgettem. Áruló vagyok, mondtam magamnak. Ez azonnal megzabolázta jellemem rebellis – vagyis francia – részét. A britek ugyan háborúban álltak a franciákkal az elmúlt tizenkilenc év zömében, de én nem óhajtottam részt venni benne.

Belső vívódásom nem most kezdődött. Angol anyától és francia apától születtem, és egész életemet azzal töltöttem, hogy nem tudtam, ki vagy mi vagyok. Mint sok más királypárti, apám is elmenekült Franciaországból, nem sokkal a forradalom kitörése után. Anyámat Kentben ismerte meg és vette feleségül, ahol én is nevelkedtem. Úgy beszéltem angolul, mint a helyiek, és a vezetéknevemről, a Carrey-ről sem üvöltött, hogy „francia”. Ez valamelyest segített, de megmagyarázhatatlan okok miatt a bátyámmal és a húgommal ellentétben soha nem éreztem magam otthon Angliában.

Keserűség öntött el. A szégyen rágott belülről. Mivel nem állt rendelkezésemre a megszokott, mindennapos ellenszerem – a bőséges mennyiségű bor – ezekkel az érzésekkel szemben, időm viszont akár a tenger, képtelen voltam megzabolázni a gondolataimat, hogy azok ne piszkálják a részleteket. Gyorsan eljutottam hát az elmarasztaló következtetéshez: attól, hogy nem éreztem magam teljesen angolnak, még nem volt okom árulást elkövetni. A saját hibámból kerültem ebbe a veszélyes helyzetbe.

Gondolatban vergődtem ugyan, de nem tagadhattam a meztelen és rút igazságot.

A szerencsejátékok iránti szeretetem hozta ezt a nyakamra.

Ahogy igyekeztem megszabadulni a saját magamba szúrt tüskéktől, eszembe jutott a karizmatikus francia, akivel öt nappal ezelőtt találkoztam. Neki igencsak sok köze volt ahhoz, hogy most itt legyek. Ha ő nincs, talán még mindig az árokban feküdnék Londonban. A hitelkeretem elfogyott, és képtelen voltam még azt a csekély összeget is kifizetni, amivel a kedvenc fogadószalonomban felhalmozott adósságomat törlesztettem, így aztán a tulaj felfogadott verőemberei jól elnáspángoltak. Nem voltam hajlandó visszaütni, mert arra gondoltam, amit évekkel korábban a bátyámmal tettem, így inkább tűrtem a verést.

Megfélemlítve, véraláfutásokkal tarkítva, részegen feküdtem vagy egy órán át, mielőtt a francia a segítségemre sietett. Talpra ráncigált, és elvitt a közeli kocsmába, ahol ellátta a vágott sebeimet és zúzódásaimat. Félig-meddig már ezzel a váratlan kedvességgel megnyert magának, így hálásan fogadtam ajánlatát, hogy igyunk „egy pohárka bort”. Iszogatás közben udvarias beszélgetést kezdeményezett. Kiderült, hogy emigránsként az elmúlt húsz évet Londonban töltötte a családjával. A gyerekei már felnőttek, két lánya férjhez ment, és saját gyerekeik lettek, a fia – legkisebb gyermeke – pedig vele dolgozott a családi vállalkozásban. Elmondta, hogy posztókereskedelemmel foglalkozik, és éppen hazafelé tartott, amikor véletlenül belém botlott.

Látszólagos őszintesége lefegyverző volt, az ital pedig megoldotta a nyelvemet, így hát elmeséltem a saját élettörténetemet. Hogy milyen jó nevelést kaptam, és hogy felnőtté érve, a bátyámhoz hasonlóan én is beszálltam apám importőr vállalkozásába, ahol azt hittem, hogy meghalok az unalomtól. Hogy miként fedeztem fel a bort, majd a kártyajátékokat, a kockát és a lóversenyt. A kezdők szerencséje révén nagy összegeket nyertem – legalábbis eleinte. A szerencsém aztán természetesen megfordult, és elkezdtem tőkét „kölcsön venni” a családi vállalkozás széfjéből.

– Visszafizettem volna – bizonygattam a franciának, és majdnem el is hittem, hogy az igazat mondom.

– Bien sûr{2} – dünnyögte, és újratöltötte a poharamat. – Mi történt azután?

– Apám kifizette az adósságomat, és kidobott az utcára – feleltem, és túlságosan is szégyelltem magam ahhoz, hogy bevalljam a tragikus igazságot. A bűnöm lelepleződött, amikor eljött az év végi elszámolás ideje, elviseltem a megaláztatást, amit apám csalódottsága jelentett, majd azt is, hogy milyen könnyen megbocsátott. Veszteségként leírta a pénzt, amit elloptam a vállalkozásból, és teljes mértékben kiegyenlítette a tartozásaimat. Mindössze annyit kellett tennem cserébe, hogy lehajtott fejjel megígérem, soha többé nem fogok hazárdjátékot űzni, amíg csak élek.

Ahogy azt sem mondtam el, hogy alig egy hét elteltével ismét visszatértem a régi életmódomhoz. És azt sem meséltem el, hogy öntelten, biztosra véve, hogy bírom apám szeretetét, eszembe se jutott figyelni arra, nem követnek-e. Emlékeztem rá, hogyan fogadtak ismét a szalonban, széles mosollyal, friss hitellel. A franciának csak egy kellemes, borozgatással fűszerezett estéről meséltem, amikor pénzt vesztettem, meg arról, hogy amikor aznap később hazavergődtem, az apám már várt.

Szörnyen részeg voltam aznap is, pont úgy, mint a franciával töltött estén, de még így is kihallottam a nyafogást a hangomból, amikor elpanaszoltam, hogy kitagadtak. Meglepő-e, folytattam, hogy csak még jobban eladósodtam? Ami pedig az adósságomra felszámított kamatokat illeti, azok csillagászatiak voltak. Az embernek esélye sem nyílt a törlesztésre; egyet lépett vele előre és hármat hátra.

A francia mosolyogva bólogatott, és együttérzéséről biztosított. Már nem beszélt magáról, és én, amilyen önző bolond voltam, erre szinte fel sem figyeltem. A bor folyt tovább, én  pedig, mint valami szomjazó, aki már egy éve nem ivott, egyik pohár nedűt nyakaltam be a másik után. Órákkal később, amikor új barátom említést tett a francia hadifoglyokról és a hatalmas summákról, amit a szökésük elősegítésével lehet keresni, a dolog nemcsak elfogadható ajánlatnak, hanem egyenesen vonzónak tűnt.

Másnap, lüktető fejjel, sajgó testtel hagytam, hogy nagylelkű ajánlata legyőzze újonnan támadt fenntartásaimat. Húsz fonttal számolva fejenként – nyolc franciáért, akiknek sürgősen szükségük volt hajóra – fejedelmi összeghez jutok, ami több mint a fele annak, amivel tartozom. A shoreditchi padlásszoba bérbeadója és a szalon nehézfiúi egy időre megnyugodnának.

Noha elkapott a kapzsiság, és máris az adósságaim törlesztését tervezgettem, a franciának azt az állítását, hogy bőven akad ilyen munka, azért fenntartással kezeltem. Miután azonban elutaztam Dealbe, hogy ott hajót keressek, a véleményem megváltozott. A jelek szerint minden helybéli vagy hajlandó volt átszállítani a francúzokat a Csatornán, vagy ismert valakit, aki képes rá. Rengeteg angol fogadta el a franciák aran

yát, és nem gondoltak erről semmi rosszat. George Dowall, a révész, akit aznap estére felfogadtam, csak rám kacsintott, és azt mondta, hogy már évek óta csinálja. Fesztelensége csökkentette enyhe lelkifurdalásomat, hogy olyanokkal üzletelek, akikre a legtöbben ellenségként tekintenek.

Majd Dealből a Temze torkolatánál fekvő Burntwick Islandre utaztam, ahol találkoztam a francúzokkal. A szigetet iszapos lapály választotta el a parttól, és a helyi pálinkacsempész-banda otthonául szolgált – itt gyülekeztek a börtönhajókról elszököttek. A francia ügynök értesülése pontosnak bizonyult; nyolc honfitársára leltem rá a csempészektől bérelt kunyhóban. Éjszakánként utaztunk, napközben a sövények között bújtunk meg, és így vezettem el őket a több mint negyven mérföldes úton Kent keleti partvidékére anélkül, hogy bármi bonyodalom adódott volna. Mire Dealbe értünk, már kellően magabiztos, mi több, hetyke lettem.

Úgy éreztem, mintha a védenceim máris visszaértek volna Franciaországba, és a százhatvan font büszke tulajdonosaként bámultam a tengert. Több mérföldre keleten, ahol a nyugodt víz összecsókolózott az éggel, halvány derengés támadt. Ez kissé nyugtalanított. Annak az átkozott csempészhajónak már itt kellett volna lennie. Az egy dolog, hogy az átkelés egy része nappal zajlik, de egészen más dolog fényes nappal a fedélzetre lépni, amikor bárki megláthat minket. A legközelebbi Martello-torony sok mérföldre volt ugyan, de ez nem jelentette azt, hogy biztonságos a környék. A helyi milícia, a keletkentiek elsődleges feladata az itteni partvidék védelme volt. És nem kétséges, hogy a szökött franciák elfogása szorosan a második helyen állt.

Gyermekkori barátomra, William Noble-re gondoltam. Amikor tizenhét évesen Londonba utaztam, hogy bekapcsolódjak a családi vállalkozásba, ő beállt a keletkentiekhez. Azóta csak ritkán találkoztunk, és nem csak a földrajzi távolság miatt. Összevesztünk egy lány miatt. Ellöktem magamtól az emléket, szentül megfogadva, hogy nem fogok a múlton rágódni. Amennyire tudtam, William még mindig a milíciában szolgált. Reméltem, hogy nincs a közelben.

A figyelmem visszatereltem a jelenre. Ha a csempészhajó nem érkezik meg hamarosan, vissza kell vezetnem a francúzokat az istállóba, ahol az előző éjszakát és napot töltötték. És akkor igencsak sok gond tornyosulna előttem: titokban kell tartanom a jelenlétüket, amíg nem tudok másik hajót és ellátmányt szerezni anélkül, hogy gyanút keltenék, és el kell kerülnöm a milícia őrjáratait; a lista pedig folytatódott.

Igencsak megkönnyebbültem, amikor egy fehér fényvillanást vettem észre negyed mérfölddel odébb. Elképesztő, gondoltam, miközben a késemet és a kovakövet keresgéltem, hogy egyetlen szikra ilyen messziről is kivehető. Rácsaptam a kovakővel a penge lapjára, aztán másodszor, harmadszor is, remélve, hogy a vízen az emberek észreveszik. A szememet meresztve fürkésztem a sötétséget, de még mindig nem tudtam kivenni a csempészhajó alakját. A következő pillanatban aztán két, válaszul felvillanó szikra jelezte, hogy tényleg meglátták a jelemet. Jókedvem támadt, de nem maradt vesztegetni való idő. Mindkét oldalon tucatnyi ember evezett, és a hajó hamarosan eléri a sekély vizet.

Zsebembe dugtam a pengét és a kovakövet, majd feltápászkodtam. Eszembe jutott a pisztoly, amit önvédelem céljából hoztam magammal, és visszadugtam az övembe.

– Maintenant! – szóltam oda a francúzoknak, halkra fogva a hangomat. – Venez, venez!{3}

Felálltak, mind a nyolcan. Szakállasak és ápolatlanok voltak, rongyos ruhát viseltek – részben egyenruhát, részben az elfogásuk óta összekoldult vagy lopott öltözéket. Levezettem őket a partra. Amint kiértünk a nyílt terepre, összeszorult a gyomrom. Jobbra-balra nézelődtem, miközben a pisztolyomra tettem a kezem. Ha azt reméltem, hogy vigaszt nyújt majd a fából készült agya, csalódnom kellett. Soha nem sütöttem el még ezt az izét, sőt évek óta nem használtam tűzfegyvert; utoljára a Temze torkolatában tettem, egy madárvadászaton.

Nem lesz rá szükségem, biztattam magam, és továbbmentem. A csempészhajó már látható volt, az evezősök lassítottak, nehogy a jármű zátonyra fusson.

– Ki jár ott?

A szívem nagyot dobbant a mellkasomban. Megálltam. Ahogy a francúzok is.

A kiáltás tőlünk jobbra harsant. Deal városa abban az irányban feküdt, talán másfél mérföldnyire. Korábban hangot is adtam emiatti kétségeimnek, és hogy nem kellene-e inkább északabbra hajóra szállnunk, de George Dowall csak nevetett, és közölte, hogy ez a legjobb hely, és hogy évek óta nem látta erre a keletkentieket.

– Megállj, a király nevében! – A harsány hang talán úgy száz yardról{4} jöhetett.

Muskétalövésnyire vagyunk a hangtól, vélekedtem magamban, de a sötétben kevés az esély arra, hogy eltaláljanak.

– Que devrions-nous faire?{5}

Nem mondtam semmit.

Az élen haladó francúz megragadta a vállamat, és megismételte a kérdését – mit csináljunk?

Úgy ítéltem meg, hogyha visszafutok a dűnék közé, az feltehetően azzal jár, hogy a legtöbb védencemet elfogják. Ami kizárna minden további esetleges üzletelést a francia ügynökkel. Abban az irányban a teljes nyomor várt rám, továbbá törött tagok – a fogadószoba verőlegényei ezt helyezték kilátásba.

– Au bateau! – kiáltottam. – Vite! Vite!{6}

– Maradjanak ott, ahol vannak!

– Courez! – ordítottam, és a víz felé lódítottam a francúzt. – Futás!

Muskétalövés csattant. A szemem sarkából láttam a villanást, hallottam, ahogy a golyó elsüvít az éjszakában. Hogy milyen közel járt, azt nem tudtam megítélni, de a félelem szárnyakat adott. Ahogy a puskacső torkolattüze megvilágította az éjszakát, és a békés csendet muskétaropogás szaggatta szét, rohanni kezdtem a csónak felé.

– Courez! – A bömbölésem mindenkit felébresztett volna Dealben.

A víz belefolyt a cipőmbe – hamarosan a vádlimat nyaldosta –, mégsem lassítottam. Nekivágódtam a csempészhajónak, közben jól bevágtam a bordáimat a deszkázatba.

– George? – kérdeztem a hajó orrában látott alakot.

– Maga az, Matthew uram? – A hangja olyan nyugodtan csengett, mintha csak jó reggelt kívánna a szomszédjának.

– Igen!

– Látom, társaságot is hozott. Hívja fel a francúzokat a fedélzetre, ha nem akarunk egy jó kis verekedést.

Az élen haladó francia, aki korábban azt kérdezte tőlem, hogy mit tegyünk, már mellettem is termett. Készséges kezek nyúltak utána, hogy a fedélzetre emeljék.

– Vite! – kiáltottam, noha már a második is beugrott a hajóba.

– Utánuk, emberek! – Ez a milícia tisztje volt. – Itt a hajó!

A testem bizseregni kezdett, mert valamennyire ismerősen csengett a hangja, de aztán újabb francúz érkezett, majd még három. Láttam a hetediket is. Elhúzódtam a hajóorrból, hogy jól láthassam az utolsót, és mivel aggódtam a milicisták miatt, előhúztam a pisztolyomat.

– Jobb lesz, ha felhúzza azt a pisztolyt, Matthew – jegyezte meg George fanyarul –, hacsak nem akarja husángként használni.

Hálás voltam, hogy nem láthatta elvörösödő képemet, és hátrahúztam a kakast. Istenre és minden szentjére, gondoltam, hadd ne kelljen rálőnöm egy angol honfitársamra! Volt időm, hogy átérezzem az iróniát, miként is tekintettem magamra korábban, mielőtt a hetedik francia is elérte volna a hajót.

– Où est le dernier homme?{7} – tudakoltam.

– Je sais pas!{8} – Rettegő hangja elárulta, hogy nem fog segíteni megkeresni. Még mászott befelé a csempészhajóba, amikor George és a legénység egyik tagja kiugrott a sekély vízbe.

Mindketten nekivetették vállukat a hajóorrnak. Egyetlen nagy lendülettel többlábnyit taszítottak rajta.

– Készen áll, Matthew uram? – kérdezte George.

A muskéták felugattak. Felvillanó fényeket láttam, egyet, kettőt, hármat egy sorban talán úgy huszonöt yardra. Golyó csapódott a vízbe mellettem. Tompa puffanás hallatszott, amikor egy másik a hajó oldalába fúródott. A harmadik fogalmam sincs, merre szállhatott el. A tiszt ráordított az embereire. Mintha azt hallottam volna, hogy parancsot ad nekik a szuronyok feltűzésére. Megint megbizsergetett valami ismerős érzés.

– Mennünk kell, uram. – Végre sürgetés csendült George szavaiból.

– Várjon! – vetettem oda. – Egy ember hiányzik.

– Nem fogok várni, uram!

Hátrapillantottam, és megkönnyebbülten láttam, hogy még nem mászott be a csónakba – egyelőre. De nem maradt több időm néhány pillanatnál. Csak a bolond maradt volna ott, és hagyja, hogy elkapják. Hosszú börtönbüntetés várt azokra, akik franciákat csempésztek át a Csatornán.

Tekintetemmel a sötétséget kutatva, öt lépést tettem a dűnék felé – a számba epe íze tolult. A pisztolyomat kinyújtott karral magam elé tartottam, mintha tudnám, hogyan kell vele bánnom.

– Venez-ici! – kiáltottam. – Jöjjön ide!

Annyira elszántan kémleltem a milicistákat, hogy majdnem megbotlottam az összekuporodott alakban.

– Aidez-moi{9} – mondta fájdalommal teli, rekedt hangon.

Felsegítettem, bal karommal átfogtam a derekát, megragadva az inge másik felét. Együtt tettünk egy lépést a csónak felé, ami, hála istennek, még mindig ott volt. Az egyik francúz kimászott belőle, és a segítségünkre sietett. Mögöttem víz fröccsent, egészen közel. Egy hang azt kiáltotta: „Megállni!” Libabőrös lettem. Szinte éreztem a hátamba fúródó acélszuronyt.

Már csak karnyújtásnyira jártunk a hajótól. A francia a bajtársa keze után nyúlt.

– Vigyázzon, uram! – kiáltotta George.

– Tegye be a hajóba! – utasítottam a segítőkész franciát, és elengedtem a sebesültet.

Felé fordultam, és pördültem tovább; a pisztollyal a jobb kezemben, így gyorsabban tudtam célozni. Nem mintha lőni akartam volna – ezen az éjszakán a legkevésbé sem készültem arra, hogy egy másik ember vérét ontsam.

Képzelhetik, mennyire megrémültem, amikor azt láttam, hogy az egyik milicista már majdnem beért. Még közelebb járt hozzám a muskétája végén feltűzött félelmetes szuronya.

– Rohadék! – üvöltötte, és felém döfött.

Ügyesen kitértem a támadása elől, de már nekikészült, hogy újra rám támadjon.

Rémülten álltam ott, és nem tettem semmit. Nem fordíthattam hátat neki, különben felnyársal, mint egy halat. És már nem tudtam merre kitérni a támadása elől. A kiáltásokból ítélve pedig a társai bármelyik pillanatban megérkezhetnek.

– Lője le, uram! – harsant George hangja.

Ostobán bámultam a karomra, ami valahogyan a milicistára mutatott. Elfehéredett ujjakkal szorongattam a felhúzott kakasú pisztolyt. A tekintetem a félelemtől eltorzult arcú milicistára szegeztem. Tétovázott, mert azt hitte, hogy rá fogok lőni, de nem tettem. Most viszont le fog szúrni – láttam a szemén.

Az ujjam mégsem húzta meg a ravaszt.

A szemem sarkából láttam, ahogy narancssárgás láng tör elő valahonnan. A mennydörgő lövés megsüketített, olyan közelről adták le. A milicistát hátralökte a találat, az arca véres roncs lett. Úgy esett össze, mint valami marionett, aminek elvágják a zsinórját.

A francúz, aki tüzelt, már ott sem volt, csatlakozott társaihoz a hajóban.

– Vite, monsieur! – sürgetett.

Leengedtem a pisztolyomat. A döbbenettől és a rémülettől elzsibbadva néztem a vízre, ami akörül kavargott, aki valaha egy ember volt. A sötétség miatt nem lehetett látni a vért.

– Matthew uram!

Hátráltam egy lépést, majd még egyet.

Egy másik alak bukkant fel a sötétből. A vastag arany mandzsetták a ruhaujja végén és a kezében tartott pisztoly is jelezte, hogy tiszt.

És szorult helyzetemet még tetézte valami. Mert ki volt ez az ember? Nem más, mint William Noble, a barátom. Lehetetlen volt eltéveszteni szögletes arcát, hosszú, egyenes orrát.

Talán a pisztolylövés vakította el, mert megbotlott és elesett a hullában, és a hasán landolt a térdig érő vízben.

Hangok harsantak az éjben. Újra lángok villantak fel, ahogy a milicisták felénk tüzeltek.

Tétováztam, mert segíteni akartam a barátomnak, aki szörnyen rettegett a vízbefúlástól, de tudtam, hogy nekem is menekülnöm kell.

William vizet köpködve bukkant fel a víz alól, és felismert. Értetlenség ült ki becsületes arcára. A hangja jól tükrözte döbbenetét.

– Matthew?

Nem válaszoltam. Nem tudtam.

Felemelte a pisztolyát, de az csuromvizes lett. Szitkozódva hajította felém.

Elhajoltam, és hátrálni kezdtem a hajó felé, miközben ő felugrott és utánam rohant.

Erős kezek rántottak a fedélzetre. George az evezőjével tartotta vissza Williamet, miközben a legénység húzni kezdte a lapátokat. Belehasítottunk a hullámokba. Ahogy lerogytam a hajó aljába, William vádló kiáltását hallottam:

– Gyilkos vagy, Matthew! Gyilkos!

{1} Nyugalom! A hajó hamarosan megjön (francia). (A ford.)

{2} Hát persze (francia). (A ford.)

{3} Most! Jöjjenek, jöjjenek! (francia). (A ford.)

{4} Angolszász mértékegység, egy yard 0,9144 méter. (A ford.)

{5} Mit tegyünk? (francia). (A ford.)

{6} A csónakhoz! Gyorsan, gyorsan! (francia). (A ford.)

{7} Hol van az utolsó ember? (francia). (A ford.)

{8} Nem tudom! (francia). (A ford.)

{9} Segítsen! (francia). (A ford.)