Daniel Silva

A csellista

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a HarperCollins Publishers-szel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with HarperCollins Publishers. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Daniel Silva, 2021 – Vinton Kiadó Kft., 2022

A mű eredeti címe: The Cellist (HarperCollins Publishers LLC, New York, USA)

Magyarra fordította: Zinner Judit

A csellista szórakoztató regény, semmi több. A történetben szereplő nevek, alakok, helyek és események a szerző képzeletének teremtményei, vagy ha valódiak is, csak fiktív szerepet játszanak. Bármely hasonlóság tényleges – akár élő, akár halott – személyekkel, üzleti vállalkozásokkal, társaságokkal, eseményekkel vagy helyszínekkel teljes mértékben a véletlen műve.

- Borítókép: Shutterstock

- Borító design: Darren Holt, HarperCollins Design Studio

- A szerző fotója: ©Marco Grob

ISBN 978-963-540-404-9

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2022

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Az Egyesült Államok Capitoliuma Rendőrségének

és Washington város rendőrségének,

akik 2021. január 6-án megvédték a demokráciánkat

Valamint – mint mindig – feleségemnek, Jamie-nek

és gyermekeimnek, Lilynek és Nicholasnak

Kleptokrácia: hatalmon lévő tolvajok csoportja

vagy uralmi rendszere

(Oxford English Dictionary)

„Oroszországban a hatalom azonos a vagyonnal,

a vagyon pedig a hatalommal.”

(Anders Aslund: Russia’s Crony Capitalism)

ELSŐ RÉSZ

MODERATO[1]

1

JERMYN STREET, ST. JAMES NEGYED

Sarah Bancroft irigyelte azokat a szerencséseket, akik úgy hitték, urai a saját életüknek. Számukra ez semmivel sem volt bonyolultabb, mint – mondjuk – felszállni a metróra. Bedugja az ember a jegyét a résbe, és leszáll a megfelelő helyen. Lehetőleg a Charing Crosson, nem a Leicester Square-en. Sara sosem hitte el ezt a badarságot. Igen, fel lehet készülni dolgokra előre, lehet törekedni célok felé, lehet döntéseket hozni, de az élet végső soron a sors és a valószínűség bonyolult összjátéka. Sajnos a maga részéről a jó időzítés rejtélyes képességének hiányáról tett tanúbizonyságot mind a munkában, mind a szerelemben. Vagy egy lépéssel előbbre járt, vagy egy lépéssel lemaradt. Sok vonatot lekésett, sokszor szállt rossz vonatra, és ennek majdnem mindig katasztrofális vége lett.

Úgy tűnt, legutóbbi pályamódosítása is beleillett ebbe a szerencsétlen sorozatba. Miután megtalálta helyét New York legkiemelkedőbb múzeumi kurátorai között, úgy döntött, áttelepül Londonba, hogy átvegye az Isherwood Fine Arts napi ügymenetének vezetését. A cég 1968 óta kereskedett minőségi itáliai és holland régi mesterek műveivel. Jellemző módon nyomban a megérkezése után kitört a pusztító világjárvány, mely a műkereskedelem világát is elérte, hiába alkották a tipikus vevőkört a világ szupergazdagjai. A galéria forgalma szinte egyik napról a másikra leállt. Ha nagy néha csörgött is a telefon, csak az egyik potenciális vevő vagy a képviselője szólt, hogy eláll a vásárlástól. Ahogy Sarah csípős nyelvű anyukája megjegyezte, London a Desperately Seeking Susan (Kétségbeesve keresem Susant) musicalváltozatának West End-i bemutatója óta nem látott ilyen baljós bemutatkozást.

Az Isherwood Fine Arts többször is megélt már zűrös időket – háborúkat, terrortámadásokat, olajválságokat, piaci csődöket, katasztrofális szerelmi ügyeket –, eddig valahogy mégis sikerült mindent átvészelnie. Sarah tizenöt évvel korábban már dolgozott a galériában egy rövid ideig, akkor a CIA titkos ügynökeként. Az akkori művelet egy közös amerikai–izraeli akció volt, melyet a legendás Gabriel Allon vezetett. Egy eltűnt Van Gogh segítségével beépítette Sarah-t egy Zizi al-Bakari nevű szaúdi milliárdos köreibe, hogy megtaláljon egy ugyanott rejtőző, háttérből irányító terrorista vezért. Sarah-nak abban a pillanatban örökre megváltozott az élete.

A művelet végeztével több hónapba telt, míg összeszedte magát az ügynökség egyik észak-virginiai titkos házában, a lovak földjén, utána pedig a CIA Terrorelhárító Központjánál dolgozott Langley-ben, mialatt Gabriel kérésére több közös amerikai–izraeli akcióban is részt vett. A brit hírszerzés tökéletesen tisztában volt Sarah múltjával és londoni jelenlétével, ami aligha meglepő, mivel jelenleg az MI6 egyik tisztjével, Christopher Kellerrel osztotta meg az ágyát. Normális körülmények között az efféle kapcsolat szigorúan tiltott, ám az ő esetében kivételt tettek, ugyanis az MI6 főigazgatója, Graham Seymour, valamint a miniszterelnök, Jonathan Lancaster személyes jó barátja volt. Olyannyira, hogy nem sokkal Londonba érkezése után Christopherrel magánvacsorán vett részt a Downing Street 10-ben.

Julian Isherwoodtól, a nevét viselő elvarázsolt galéria tulajdonosától eltekintve a londoni művészeti élet egyetlen szereplője sem tudott erről semmit. Ami Sarah kollégáit és versenytársait illeti, ő nem más, mint egy gyönyörű és briliáns eszű amerikai művészettörténész, aki sok évvel korábban kis ideig egyszer már színesítette az életüket egy borongós télen keresztül, ám hamarosan felcserélte őket holmi Zizi al-Bakarira, nyugodjék békében. Most pedig – miután tett egy eseménydús utazást a titkos intézmények világában – végül visszatért, csak hogy bebizonyítsa, milyen kacskaringós útjai vannak a sorsnak. Ezúttal végre a jó vonatra szállt fel.

London tárt karokkal fogadta, és keveset kérdezett. Viszont alighogy Sarah rendbe tette a dolgait, máris kitört a járvány. Március elején kapta el a vírust a Maastrichtban rendezett Európai Képzőművészeti Vásáron, és nyomban sikerült megfertőznie mind Juliant, mind Christophert. Julian rémes két hetet töltött a University College Hospital falai között, s bár Sarah megúszta a legsúlyosabb tüneteket, egy hónapig lázas és fáradt volt, fájt a feje, és alig kapott levegőt, valahányszor kimászott az ágyból. Christopher azonban nem meglepő módon sértetlenül, tünetek nélkül vészelte át a betegséget, amit Sarah azzal torolt meg, hogy a végletekig kiszolgáltatta magát vele. A kapcsolatuk valahogy mégis túlélte.

Júniusban London felszabadult a lezárások alól, s miután három egymást követő tesztje is negatív lett, Christopher visszatért dolgozni a Vauxhall Crossra, de Sarah és Julian csak a nyári napfordulókor nyitotta meg újból a galériát, mely egy csendes, kövezett, üzletekkel körülvett, szögletes téren állt, a Mason’s Yardon, egy kisebb görög hajózási cég irodája és egy söröző között. Utóbbit a járvány előtti békeidőkben elektromos rollerekkel közlekedő csinos irodista lányok látogatták. A legfelső emeleten pompás kiállítóterem helyezkedett el, melynek mintájául Paul Rosenberg híres párizsi galériája szolgált, mivel Julian sok boldog órát töltött ott gyerekként. Ő és Sarah egy jókora irodán osztoztak a második szinten Ellával, a vonzó, bár haszontalan recepcióssal. Az újranyitás utáni első, gyenge héten mindössze háromszor szólalt meg a telefon. Ella mindháromszor hagyta, hogy hangpostára menjen a hívás, miután Sarah közölte vele, hogy értékes szolgálataira ezentúl nem tart igényt.

Új alkalmazottat nem volt értelme felvenni. A szakértők súlyos második hullámra figyelmeztettek a hidegebb idő beköszöntével, és London kereskedői is újabb központi lezárásokra számíthattak. Sarah-nak más sem kellett, mint hogy még egy éhes szájat etessen. Eldöntötte, nem engedi kárba veszni a nyarat, és elad egy képet – bármilyen képet –, kerül, amibe kerül.

Teljesen véletlenül talált is egy esélyest, miközben leltárba vette a Julian zsúfolt raktárhelyiségeiben felhalmozódott, katasztrofálisan sok eladatlan festményt. A lantművész – olaj, vászon, 152×134 cm, talán korai barokk, igen rossz állapotban, elpiszkolódva. Julian irattárában még mindig megvolt az eredeti számla és a szállítólevél, valamint a kép származását bizonyító irat egy megsárgult példánya. Legkorábbi ismert tulajdonosa egy bizonyos gróf volt Bolognából, aki 1698-ban adta el egy bizonyos liechtensteini hercegnek. Ő később egy bécsi bárónak adta tovább, akinek a családjában 1962-ig maradt a kép, amikor is megszerezte egy római műkereskedő, aki végül továbbadta Juliannek. A festményt hol az olasz iskolának, Caravaggio egyik követőjének tulajdonították, hol – némileg ígéretesebben – Orazio Gentileschi környezetének. Sarah-nak azonban volt egy megérzése. Megmutatta a képet a tanult Niles Dunhamnek a Nemzeti Galériából, míg Julian egyszer a szokásos, háromórás ebédszünetét tartotta éppen. Niles óvatosan bár, de hajlott rá, hogy elfogadja Sarah feltételezését, viszont szükségesnek tartotta a röntgen- és az infravörös átvilágítást, mielőtt készpénznek venné a dolgot. Ezek után nyolcszázezer fontért hajlandónak mutatkozott levenni a kép gondját Sarah válláról.

– Ötmilliót ér, ha nem többet.

– Addig nem, amíg tart a fekete halál.

– Azt majd meglátjuk.

Normális körülmények között egy nagy jelentőségű művész újonnan felfedezett alkotását óriási csinnadrattával vinnék piacra, főleg ha az illető népszerűsége épp felívelőben van a tragikus személyes élettörténete okán. A piac jelenlegi bizonytalansága folytán azonban – valamint nem utolsósorban azért, mert az újonnan felfedezett festményt saját galériájában „fedezték fel” – Julian úgy vélte, helyesebb lenne a csendes magáneladás. Felhívta számos megbízható vásárlóját, de egyikük sem harapott rá. Ezen a ponton Sarah csendben felvette a kapcsolatot egy milliárdos gyűjtővel, egy barát barátjával. Az illető kifejezte érdeklődését, majd több, járványügyileg távolságtartó találkozó után a férfi londoni rezidenciáján sikerült kialkudniuk a mindkettejük számára megfelelő árat. Sarah egymillió font előleget kért, főként a restaurálás költségeire, melyek a kép állapotát tekintve tetemesnek tűntek. A gyűjtő arra kérte, menjen el hozzá aznap este nyolcra, és megkapja a csekket.

Részben ez volt a magyarázata annak, hogy Sarah Bancroft július vége felé, egy esős, szerdai estén a Jermyn Streeten lévő Wilton’s étterem egy sarokasztalánál üldögélt. A helyiségben bizonytalan hangulat uralkodott, kényszeredettek voltak a mosolyok, a nevetés ugyan hangos, mégis valahogy hamis. Julian a bárpult végét támasztotta. A Savile Row-ról származó öltönyében, dús, őszes fürtjeivel meglehetősen elegáns, bár kissé kétes figura benyomását keltette, mely külsőt előszeretettel „méltóságteljes züllöttségnek” nevezte. Borospoharába bámulva úgy tett, mintha figyelmesen hallgatná, amit Jeremy Crabbe, a Bonhams régi mesterek részlegének vezetője suttog izgatottan a fülébe. Amelia March az ARTNewstól a fülét hegyezte, hogy kihallgasson egy beszélgetést Simon Mendenhall, a Christie’s fotómodellnek is beillő vezető becsüse és Nicky Lovegrove, a szemtelenül gazdagok művészeti tanácsadója között. Roddy Hutchinson – akit egész London a leglelkiismeretlenebb műkereskedőnek ismert – a köpcös Oliver Dimbleby zakóujját rángatta, aki azonban láthatóan észre sem vette, mert ő meg egy szépséges volt divatmodellt tapogatott, akinek mostanra sikeres modern művészeti galériája működött a King Streeten. Kifelé menet a nő visszafogott puszit dobott Sarah-nak a tökéletes, bíborszínű szájával. Utóbbi belekortyolt három olajbogyós martini koktéljába, és utánasziszegte: szuka!

– Hallottam ám! – Szerencsére csak Oliver volt az. Méretre szabott, szürke öltönyében úgy libegett Sarah asztala felé, akár egy léggömb, majd leült. – Mi baja ezzel a bájos Miss Watsonnal?

– Minden. A szeme, a járomcsontja, a haja, a cicije… – sóhajtotta Sarah. – Folytassam?

Oliver legyintett apró, kövér kezével.

– Maga sokkal csinosabb nála, Sarah. Sosem felejtem el, amikor először megláttam átsétálni a Mason’s Yardon. Majdnem elállt a szívverésem. Ha nem csal az emlékezetem, alaposan hülyét csináltam magamból.

– Hát igen. Feleségül kért. Többször is egymás után.

– Még mindig áll az ajánlatom.

– Ez hízelgő, Ollie, de sajnos szóba sem jöhet.

– Túl öreg lennék magához?

– Távolról sem.

– Akkor túl kövér?

Sarah megcsípte a férfi rózsaszín arcát.

– Még az sem. Pont jó.

– Akkor mi a baj?

– Kapcsolatban élek.

– Miben?

– Élettársi kapcsolatban.

A férfi számára ismeretlennek tűnt a fogalom. Oliver romantikus viszonyai ritkán tartottak egy, esetleg két éjszakánál tovább.

– Arról a fickóról beszél, aki azzal a csiricsáré Bentley-vel jár?

Sarah belekortyolt a poharába.

– Hogy hívják ezt a maga barátját?

– Peter Marlow-nak.

– Kitalált névnek hangzik.

Jó okkal, gondolta Sarah.

– Mivel keresi a betevőt? – bökte ki Oliver.

– Tud titkot tartani?

– Drága Sarah! Több piszkos titkot őrzök a fejemben, mint az MI5 és az MI6 együttvéve.

A nő áthajolt az asztalon, és odasúgta:

– Bérgyilkos.

– Valóban? Érdekes munka lehet, nem igaz?

Sarah elmosolyodott. Amit mondott, természetesen nem volt igaz, Christopher ugyanis már évekkel korábban felhagyott a bérgyilkossággal.

– Miatta jött vissza Londonba? – próbálkozott tovább Oliver.

– Részben igen. De az igazság az, hogy mindannyian szörnyen hiányoztak. Még maga is, Oliver. – Sarah megnézte az időt a telefonján. – Ó, a fenébe! Lesz olyan aranyos, és kifizeti az italomat? Elkésem.

– Honnan?

– Viselkedjen, Ollie!

– Mi a csudáért kéne viselkednem? Az annyira unalmas!

Sarah felállt, rákacsintott Julianre, és kilépett az utcára. Az eső hirtelen patakokban kezdett ömleni, de egy taxi nemsokára a segítségére sietett. A nő először biztonságosan elhelyezkedett az ülésen, majd megadta a vezetőnek a címet:

– A Cheyne Walkra, legyen szíves. Negyvenhármas szám.

2

CHEYNE WALK, CHELSEA

Sarah Bancrofthoz hasonlóan Viktor Orlov is úgy tartotta, hogy az élet egy utazás, amelyhez nem igazán fontos a térkép. Egy fűtetlen moszkvai lakásban nőtt fel, melyen három család osztozott, de végül a szerencse, az elszántság, valamint a kíméletlen taktikázás többszörös milliárdossá tette. Ez utóbbit, mármint a kíméletlen taktikázást még védelmezői is lelkiismeretlen, ha nem egyenesen bűnös viselkedésnek tartották. Orlov nem csinált titkot abból, hogy egy ragadozó, egy vérbeli rablólovag, sőt büszke volt rá, ha annak titulálták.

– Ha angolnak születtem volna, talán tisztán jutok a pénzemhez – mondta elutasítóan egy angol riporternek, miután letelepedett Londonban. – Csakhogy én orosznak születtem, így orosz módra gazdagodtam meg.

Viktor Orlov valójában nem Oroszország, hanem még a Szovjetunió polgáraként született. Ragyogó matematikusként a leningrádi Finommechanikai és Optikai Egyetemen tanult, majd elnyelte a szovjet atomfegyverprogram, melynek keretében több robbanófejes, interkontinentális ballisztikus rakétákat tervezett. Amikor később megkérdezték, miért lépett be a Kommunista Pártba, azt felelte, kizárólag a szakmai előmenetele érdekében.

– Lehettem volna akár másként gondolkodó is – tette hozzá –, de a Gulag nem volt valami vonzó alternatíva.

Az elkényeztetett elit tagjaként Orlov belülről nézte végig a szovjet rendszer hanyatlását, és tudta, csak idő kérdése, hogy összeomoljon az egész birodalom. Amikor ez végül bekövetkezett, kilépett a Kommunista Pártból, és megfogadta, hogy meggazdagodik. Néhány éven belül már jókora vagyonra tett szert számítógépek és más nyugati áruk behozatala révén a születőben lévő orosz piacon. Ezzel a vagyonnal aztán megszerezte Oroszország legnagyobb, állami tulajdonban lévő acélgyárát, valamint a Ruzoilt, a szibériai óriás olajvállalatot. Nem kellett sok idő, hogy Orlov legyen a leggazdagabb ember Oroszországban.

A szovjet idők utáni Oroszországban azonban, ahol a törvényesség ismeretlen fogalom volt, a vagyona célponttá tette őt. Legalább háromszor törtek az életére, de mindhárom merényletet túlélte. Ugyanakkor az a hír járta, hogy bosszúból számos embert megöletett. A legnagyobb fenyegetést azonban az az ember jelentette a számára, aki Borisz Jelcint követte az elnöki székben. Szerinte Viktor Orlov meg a többi oligarcha szétlopta az ország vagyonát, és ő elhatározta, hogy visszalopja tőlük. Miután berendezkedett a Kreml falai közt, az új elnök magához hívatta Orlovot, és két dolgot kért tőle: az acélgyárát meg a Ruzoilt. „Valamint ne üsse bele az orrát a politikába!” – tette hozzá fenyegetően. „Különben tönkreteszem.”

Orlov belement, hogy lemond az acélipari érdekeltségéről, de a Ruzoilt nem adta. Az elnök nem volt boldog. Azonnal elrendelte, hogy az ügyészség indítson nyomozást Orlov ellen csalás és megvesztegetés vádjával, és egy héten belül már el is rendelték a letartóztatását. A férfi ezt nem várta meg, hanem bölcsen Londonba menekült, ahol az orosz elnök egyik leghangosabb kritikusa lett. A Ruzoilt évekre jogilag befagyasztották, nem fért hozzá sem Orlov, sem a Kreml új ura. Orlov végül beleegyezett, hogy átadja az olajvállalatot három izraeli hírszerzőért cserébe, akiket Oroszországban tartottak fogva. Az egyikük Gabriel Allon volt.

Nagylelkűsége jutalmául brit állampolgárságot kapott, meg egy magánkihallgatást a királynőnél a Buckingham-palotában. Ezután nekilátott, hogy ambiciózus tervekkel és nagy erőfeszítéssel újra megszerezze elvesztett vagyonát, ezúttal a brit pénzügyi szabályozásokat felügyelők figyelő tekintetétől kísérve, akik szemmel tartották minden ügyletét és befektetését. Birodalmába tartoztak olyan nagy múltú londoni lapok, mint az Independent, az Evening Standard és a Financial Journal, valamint tagja volt az orosz oknyomozó hetilap, a Moszkovszkaja Gazeta felügyelőbizottságának. Orlov anyagi támogatása révén a lap ismét Oroszország legjelentősebb független hírforrásává vált, valamint tüskévé a Kreml hatalmasainak körme alatt.

Ennek következtében Orlov minden napját annak a tudatában élte, hogy az Orosz Föderáció félelmetes hírszerző szervei az életére törhetnek. Új Mercedes-Maybach limuzinja olyan biztonsági rendszerekkel volt felszerelve, mint másutt egy államelnök vagy miniszterelnök hivatali kocsija, Chelsea történelmi Cheyne Walk sétányán álló otthona pedig az egyik legvédettebb épület volt Londonban. Egy fekete Range Rover állt a járda mellett kikapcsolt lámpákkal, benne négy testőr, az elit SAS korábbi katonái, akiket egy diszkrét magán biztonsági cég alkalmazott Mayfairben. A kormány mögött ülő tiszt intett a kezével, hogy rendben, amikor Sarah kiszállt a taxiból. Nyilvánvalóan várták.

A 43-as számú ház magas volt, és keskeny, teljes homlokzatát lilaakác takarta. Szomszédaihoz hasonlóan hátrébb épült az utcafrontnál, előtte kovácsoltvas kerítés húzódott. Sarah végigsietett az előkert járdáján az összecsukható esernyő csekélyke védelmében. Hallani lehetett, hogy odabent megszólal a csengő, de nem jött ki senki. Még egyszer megnyomta a gombot, ismét hiába.

Általában egy szobalány szokott ajtót nyitni, de Viktor, aki már a járvány előtt is betegesen félt a baciktól, lerövidítette a személyzet munkaidejét, hogy minél kevesebb alkalma legyen elkapni tőlük a vírust. Megrögzött agglegényként az estéit általában a második emeleti dolgozószobájában töltötte. Hol egyedül, hol illetlenül fiatal hölgyek társaságában. A függönyt lámpafény világította meg, amiből Sarah arra következtetett, hogy talán épp telefonál. Legalábbis remélte.

Harmadszor is becsengetett, és miután erre sem jött válasz, mutatóujját az ajtó melletti biometrikus leolvasóra nyomta. Viktor beletette az ő ujjlenyomatát is a rendszerbe, abban a nyilvánvaló reményben, hogy kapcsolatuk folytatódik a festményvásárlás lebonyolítása után is. A rendszer ciripelése jelezte Sarah-nak, hogy sikerült a szkennelés. Beütötte a személyes kódját – azonos volt azzal, amelyet a galériában használt –, mire kattant a zár.

Leengedte az ernyőjét, elfordította az ajtógombot, és belépett a házban. Tökéletes csend fogadta. Viktor nevét kiáltotta, de nem érkezett válasz. Átvágott az előcsarnokon, majd felment a főlépcsőn a második emeletre. Viktor szobájának ajtaja tárva-nyitva állt. Kopogott rajta, de most sem jött felelet.

A férfit szólongatva belépett a szobába, amely a királynő Buckingham palotabeli dolgozószobájának pontos mása volt, azzal az eltéréssel, hogy itt egy képernyőfal villogott a világ pénzügyi híreivel és piaci adataival. Viktor az íróasztalánál ült, hátradőlve a székén, arcát a plafon felé fordítva, mintha mélyen elmerült volna a gondolataiban.

Sarah közelebb lépett, de ő meg sem moccant. Előtte hevert a vonalas telefon kagylója, egy félig üres vörösboros pohár és egy halom irat. Száját és állát fehér hab borította, csíkos ingén hányásfolt éktelenkedett. Sarah nem látta, hogy lélegezne.

– Ó, Viktor! Jóságos ég!

Mikor a CIA-nél dolgozott, Sarah találkozott tömegpusztító fegyverekkel, ismerte a jeleket. Viktor egyértelműen idegméregnek lett kitéve.

Ami azt jelentette, hogy minden valószínűség szerint most már ő is.

Szája elé kapta a kezét, kirohant a szobából, majd lefutott a lépcsőn. A kovácsoltvas kapu, a csengőgomb, a biometrikus szkenner, a billentyűzet – bármelyik mérgezett lehetett. Az idegmérgek rendkívül gyorsan hatnak, egy-két percen belül kiderül…

Még egy felületet mindenképpen meg kellett érintenie: Viktor súlyos bejárati ajtaját. Odakint a zuhogó eső felé tartotta az arcát, és várta, mikor tör rá az árulkodó hányinger. Az egyik testőr kiszállt a Range Roverből, de Sarah figyelmeztette, hogy ne lépjen közelebb. Aztán előkotorta a telefonját a táskájából, és benyomta a kedvencnek beállított számot. A hívás azonnal hangpostára ment. Már megint, gondolta Sarah. A szokásos rossz időzítés.

– Bocsáss meg, szerelmem – mondta halkan. – Azt hiszem, haldoklom.

3

LONDON

Az este számos megválaszolatlan kérdésének egyike annak a férfinak a személye volt, aki felhívta a városi rendőrség vészhelyzeti vonalát. Az automatikusan rögzített hívás elárulta, hogy erős francia akcentussal beszél angolul. A nyelvi szakértők később megállapították, hogy minden valószínűség szerint délfrancia, bár az egyikük felvetette, hogy lehet akár korzikai is. Amikor a bejelentésnél a nevét kérdezték, hirtelen bontotta a vonalat. Mobilja semmiféle metaadatot nem hagyott maga után, a számát nem sikerült megállapítani.

Az első egység alig négy perccel később érkezett a helyszínre, a Chelsea-ben lévő Cheyne Walk 43-as szám elé, mely London egyik legflancosabb részén feküdt. Fölöttébb különleges látvány fogadta őket. Egy nő állt egy elegáns, téglával burkolt ház előtt, néhány lépésnyire a nyitott bejárati ajtótól. Jobb kezében mobiltelefont tartott, baljával hevesen dörzsölte felfelé fordított arcát az esőben. A kovácsoltvas kerítés túlsó oldaláról négy tagbaszakadt, sötét ruhás férfi figyelte olyan arccal, mintha azt gondolták volna róla, hogy megőrült.

Amikor az egyik rendőr közelített hozzá, a nő rákiáltott, hogy azonnal álljon meg. Aztán elmagyarázta, hogy a ház tulajdonosát, az orosz származású pénzember és lapkiadó Viktor Orlovot épp most gyilkolták meg, valószínűleg orosz eredetű idegméreggel. Szerinte ő is kapott belőle, azért viselkedik és néz ki így. A nő amerikai angolt beszélt, és a szókincséből ítélve jól ismerte a vegyi fegyvereket. A rendőr úgy vélte, köze lehet a biztonsági szolgálatokhoz, amit az is alátámasztott, hogy nem volt hajlandó elárulni a nevét, vagy hogy miért látogatta meg Mr. Orlovot.

További hét perc múlva az első, zöld vegyvédelmi öltözetet viselő CBRN-egység belépett a házba. Az emeleti dolgozószobában megtalálták az orosz milliárdost az íróasztalánál. Pupillája összeszűkült, nyál csorgott az állára, hányadék az ingére. Mindez valóban idegméregre utalt. Az orvosi személyzet meg sem kísérelte újraéleszteni. Orlov már jó egy órája halott lehetett a légzését biztosító izmok bénulásából eredő fulladás vagy szívleállás folytán. A szoba gyors ellenőrzése az íróasztalán, a borospohara szárán és a telefonkagylón talált méregnyomokat. Más felületen azonban nem, beleértve a bejárati ajtót, a kapucsengőt és a biometrikus szkennert is.

Mindebből a nyomozók arra a következtetésre jutottak, hogy az idegmérget egy behatoló vagy egy látogató juttatta be közvetlenül Orlov dolgozószobájába. A milliárdos biztonsági személyzete elmondta a rendőrségnek, hogy a férfinak két látogatója volt aznap este, mindketten nők. Az egyik az amerikai, aki felfedezte a testet, a másik egy orosz, legalábbis ezt feltételezték róla a biztonságiak. A nő nem árulta el a nevét, és Orlov sem közölte a személyzetével. Egyik dolog sem volt szokatlan, mondták. Orlov jelleméből adódóan szeretett titkolózni, főleg ha a magánügyeiről volt szó. Melegen üdvözölte ismerősét a bejáratnál – csupa mosoly és oroszos csókváltás –, majd felkísérte a dolgozószobába, ahol behúzta a függönyöket. A nő nagyjából tizenöt percig maradt, majd egyedül távozott, Orlov nem kísérte ki. Nála ez sem volt szokatlan.

Már majdnem este tízre járt, amikor a helyszínelők vezetője közölte első megállapításait az Új Scotland Yarddal. A műszak ügyeletes tisztje felhívta a fővárosi rendőrség vezetőjét, Stella McEwant, ő pedig megcsörgette a belügyminisztert, aki riadóztatta a Downing Streetet. Ez utóbbi hívás azonban teljesen felesleges volt, mert Lancaster miniszterelnök úr már tudomást szerzett a kibontakozóban lévő válsághelyzetről. Negyedórával korábban tájékoztatta őt Graham Seymour, az MI6 főigazgatója. A miniszterelnök jogos felháborodással fogadta a hírt: az oroszok, úgy tűnt, másfél éven belül másodszor követtek el merényletet tömegpusztító eszközzel London szívében. A két támadásban legalább egy ponton volt valami közös: a nő személyében, aki felfedezte Orlov holttestét.

– Mi a csudát keresett Viktor házában?

– Egy műtárgyvásárlási akciót ment lebonyolítani – magyarázta Seymour.

– Biztos, hogy csak azt?

– De miniszterelnök úr!

– Ugye nem megint Allonnak dolgozik?

Seymour biztosította Lancastert, hogy nem.

– Most hol van?

– A St. Thomas Kórházban.

– Ő is kapott belőle?

– Hamarosan megtudjuk. De addig is feltétlenül titkokban kell tartanunk a nevét a sajtó előtt.

Mivel belügyi esetről volt szó, Seymour riválisai az MI5-nál kezükbe vették a nyomozást. Először is Orlov első női látogatójára összpontosították a figyelmüket. A londoni köztéri kamerarendszer segítségével már meg is állapították, hogy este 18:19-kor érkezett Orlov háza elé taxival, valamint hogy ugyanabba a taxiba szállt be negyven perccel korábban a Heathrow 5-ös termináljánál, miután egy British Airways járattal megérkezett Zürichből. A határellenőrzés Nyina Antonovaként azonosította, aki negyvenkét éves, Svájcban élő orosz állampolgár.

Mivel az Egyesült Királyság már nem kért a bejövő utasoktól papíron kitöltött bejelentkező kártyát, a foglalkozása nem volt nyomban nyilvánvaló. Egy rövid kutakodás az interneten azonban felfedte, hogy Nyina Antonova oknyomozó újságíró a Moszkovszkaja Gazetánál, a Kremllel szemben álló hetilapnál, melynek a tulajdonosa nem más, mint Viktor Orlov. A nő 2014-ben menekült el Oroszországból, miután az életére törtek. Zürichi menedékéből számos korrupciós ügyet tárt fel az orosz elnök belső köreiből. A magát másként gondolkodóként meghatározó újságírónő rendszeresen szerepelt a svájci televízióban az orosz ügyek szakértőjeként.

Ez nem tipikus életút a Moszkvai Központ egyik esetleges merénylője számára. Ismerve viszont a Kreml módszereit, kizárni sem lehetett egészen. Mindenesetre a rendőrségnek nem árt minél hamarabb kihallgatnia az újságírónőt. A térfigyelő kamerák szerint este 18:35-kor hagyta el Orlov házát, és gyalog indult a Sloan Street-i Cadogan Hotelhez. A recepciós is megerősítette, hogy aznap délután bejelentkezett hozzájuk egy Nyina Antonova nevű nő. Pillanatnyilag nem tartózkodik a szobájában. Hét óra tizenötkor hagyta el a szállodát, nyilván vacsorázni készült valakivel, és még nem tért vissza.

A szálloda biztonsági kamerái rögzítették a távozását. Komor arckifejezéssel ült be egy taxi hátuljába, melyet az esőkabátos portás intett le neki. A kocsi azonban nem egy étteremhez, hanem a Heathrow repülőtérre vitte, ahol 21:45-kor felszállt a British Airways amszterdami járatára. A mobilját, melynek számát a városi rendőrség a szállodai bejelentőlapról szerezte meg, nem vette fel. Ezen a ponton Nyina Antonova vált az orosz származású pénzember és lapkiadó Viktor Orlov meggyilkolásának első számú gyanúsítottjává.

Végső megalázásképpen épp Samantha Cooke, a rivális Telegraph újságírója hozta le a gyilkosság hírét, bár beszámolója kevés részlettel szolgált. Másnap reggel, a Downing Street 10. előtt tartott sajtótájékoztatóján Lancaster miniszterelnök megerősítette, hogy meggyilkoltak egy milliárdost egy majdnem biztosan orosz gyártmányú, bár eddig nem azonosított idegméreggel. Az Orlov asztalán talált dokumentumokról nem tett említést, ahogy a két nőről sem, akik a megölése estéjén meglátogatták. Az egyik nyomtalanul eltűnt, a másik kényelmesen pihent a St. Thomas Kórház egyik osztályán. Ha másért nem is, a miniszterelnök ezért mélységes hálát érzett.

* * *

Bőrig ázva érkezett meg, és reszketett a hidegtől. Az intenzív osztály személyzetének nem mondták meg a nevét és a foglalkozását, csak a nemzetiségét és a hozzávetőleges életkorát. Levették róla átázott ruháit, beletették egy bíborvörös, veszélyes hulladékok tárolására szolgáló zsákba, majd adtak rá egy köpenyt meg egy maszkot. Pupillái normálisan tágultak és szűkültek, orrürege tiszta volt. Pulzusa azonban magas volt, és kapkodta a levegőt. Hányingere van? Nincs. Fejfájása? Enyhe, ismerte el, de talán csak a korábban ivott martinitól. Azt nem mondta, hol itta.

Állapota arra utalt, hogy következmények nélkül úszta meg az idegméreggel való találkozást. A késői utóhatások kivédése érdekében mégis adtak neki atropint és pralidoxim-kloridot, mindkettőt intravénásan. Az atropintól kiszáradt a szája és elhomályosult a látása, de más, komolyabb mellékhatás nem lépett fel.

További négyórányi megfigyelés után átgurították egy felsőbb emeleten lévő szobába, ahonnan a Temzére lehetett látni. Már majdnem hajnali négy órára járt az idő, amikor elaludt. Hánykolódása megijesztette az éjszakás nővéreket – az idegrángás ugyanis az idegméreg általi mérgezés egyik tünete –, de szerencsére csak rémálmai voltak szegény kis nőnek. Két egyenruhás rendőr őrizte az ajtaját, valamint egy sötét ruhás férfi, rádiós fülhallgatóval a fülében. Később a kórház vezetése tagadta a személyzet körében futótűzként terjedő híresztelést, miszerint a tiszt a városi rendőrségnek a királyi családot és a miniszterelnököt védő osztagától érkezett.

Majdnem délelőtt tíz volt, mire a nő felébredt. Kávéból és pirítósból álló könnyű reggeli után újból megvizsgálták, pupilláit és légutait ismét rendben találták. Szívverése, légzése és vérnyomása újra normális volt, az orvos szerint hivatalosan is megúszta.

– Akkor mehetek is?

– Még nem.

– Mikor?

– Legkorábban késő délután.

A nő láthatóan csalódott volt, de szó nélkül elfogadta a sorsát. A nővérek mindent megtettek a kényelme érdekében, bár minden kísérlet kudarcot vallott, hogy az állapotán túlmenően beszélgetésbe elegyedjenek vele. Kifogástalanul udvarias volt ugyan, de óvatos és távolságtartó. A nap legnagyobb részét tévézéssel töltötte, az orosz milliárdos megölésének részleteit követte a hírekben. Valamilyen módon nyilván köze volt hozzá, de úgy tűnt, a Downing Street titkokban akarta tartani a szerepét. A személyzetet figyelmeztették, hogy egy szót se ejtsenek róla a sajtónak.

Nem sokkal öt után hívás érkezett a szobai telefonjára. A Downing Street volt a vonalban – az egyik telefonközpontos szerint maga a miniszterelnök, akinek állítólag felismerte a hangját. Néhány perccel azután, hogy a beszélgetés véget ért, egy vidéki plébánosra emlékeztető, kisfiús külsejű férfi jelent meg nála egy váltás ruhával és egy piperetáskával. Valami olvashatatlan nevet kanyarintott a látogatók jegyzékébe, majd a folyosón, a rendőrök társaságában megvárta, hogy a nő lezuhanyozzon és felöltözzön. Egy utolsó, megnyugtató eredményű vizsgálatot követően az orvosok végre elengedték. A kisfiús külsejű férfi nyomban magához vette a zárójelentést, majd utasította a főnővért, hogy törölje a nő itt-tartózkodásának minden nyomát a számítógépből. Egy perccel később a nő és minden adata nyomtalanul eltűnt.

4

ST. THOMAS KÓRHÁZ, LAMBETH

A kórház főbejáratánál egy ezüstszínű Bentley Continental várakozott. Vezetője közönyösen támaszkodott a motorháztetőnek. A Savile Row-n található Richard Anderson-féle üzletből származó, egysoros öltönye fölött Burberry Camden autóskabátot viselt. Haját kiszívta a nap, szeme kéken ragyogott. Sarah lehúzta a maszkját, és megcsókolta a szájat, melyen szinte mindig ironikus mosoly ült.

– Gondolod, hogy ez bölcs dolog? – kérdezte Christopher.

– Nagyon is – felelte Sarah, végighúzva mutatóujját a férfi erős állán lévő bemélyedésen. Christopher bőre feszes volt, és sötét. A Korzika hegyei közt töltött évek alatt szinte mediterrán külsőt vett fel. – Olyan jól nézel ki, hogy legszívesebben felfalnálak.

– Nem adtak odabent enni?

– Nemigen volt étvágyam. Azok után, ahogy Viktor kinézett… De beszéljünk inkább valami kellemesebb dologról.

– Például?

– Például arról, amit veled fogok tenni, mihelyt hazaértünk.

Sarah beharapta a szája szélét, és becsusszant a Bentley utasülésére. Nem sokkal azután, hogy Londonba költözött, felvetette, hogy Christopher esetleg eladhatná a kocsit, és vehetne helyette valami kevésbé hivalkodót. Mondjuk, egy Volvót, lehetőleg kombit. A tűzött bőrüléstől körülölelve most eltűnődött, hogy is gondolhatott ekkora szamárságot. Egyik kedvenc száma szűrődött ki halkan a rádióból. Sarah együtt énekelt Chet Bakerrel, miközben suhantak a Westminster hídon át.

I fell in love just once, and then it had to be with you… Csak egyszer lettem szerelmes, és épp tebeléd.

A forgalom gyenge volt. A Temze túlpartján állványzat takarta az Erzsébet-tornyot, amitől megváltozott a város látképe. Még a híres óra számlapja sem látszott. Semmi sincs rendben ezen a világon, gondolta Sarah. Minden szétesett.

Everything happens to me… Minden megtörténik velem.

– Nem is tudtam, hogy ilyen szép hangod van – jegyezte meg Christopher.

– Azt hittem, a kémeknek jól kell tudniuk hazudni.

– Én hírszerző tiszt vagyok. A kémek azok, akiket mi ráveszünk, hogy elárulják az országukat.

– Ez nem változtat azon, hogy rémes az énekhangom.

– Butaság.

– Egyáltalán nem. Amikor elsős voltam a Brearley-ben, a tanárom hosszasan részletezte az ellenőrzőmben, milyen hamisan énekelek.

– Tudod, mit szoktak mondani a tanárokról.

– Miss Hoppernek hívták – folytatta Sarah megvető hangsúllyal. – Szerencsére apámat a következő évben Londonba helyezték. Beíratott az amerikai iskolába St. John’s Woodban, így elfelejthettem ezt az egészet. – Sarah a Birdcage Walk nevű sétány kihalt járdáit nézte az ablakon át. – Anyámmal hatalmasakat sétáltunk, amíg Londonban éltünk. Akkor még beszéltünk egymással.

Christopher cigarettásdoboza a középső konzolon feküdt az arany Dunhill öngyújtója alatt. Sarah kis habozás után kihúzott egy Marlborót a dobozból.

– Talán nem kéne.

– Hát nem hallottad? Azt mondják, megöli a koronavírust – közölte Sarah, majd lángot csiholt az öngyújtóból, és hozzáérintette a cigarettát. – Azért meglátogathattál volna.

– Az Egészségügyi Szolgálat megtiltott minden látogatást, csak a haldoklókhoz lehet bemenni.

– Én egy orosz idegméreggel kerültem kapcsolatba. Akár haldokolhattam is volna.

– Csak hogy tudd, jelentkeztem, hogy őrt állok az ajtódnál, de Graham hallani sem akart róla. Mellesleg üdvözletét küldi.

Christopher épp időben váltott a 4-es csatornára, hogy hallja a hatórás hírek elejét. Viktor Orlov meggyilkolása kiszorította a pandémiát a vezető hírek közül. A Kreml tagadta, hogy bármi szerepe lett volna az ügyben, és a brit hírszerzést vádolta Oroszország befeketítésével. A BBC szerint a brit hatóságok még nem azonosították a gyilkossághoz használt mérget, és egyelőre azt sem derítették ki, hogy az miként került a milliárdos házába.

– Te biztosan többet tudsz ennél – jegyezte meg Sarah.

– Sokkal többet.

– Milyen idegméregről van szó?

– Sajnos ez titkos információ, drágám.

– Én is az vagyok.

Christopher elmosolyodott.

– Egy novicsok néven ismert anyag. Az egy…

– Két komponensű vegyi fegyver, melyet a hetvenes években fejlesztettek ki a Szovjetunióban. A tudós, aki létrehozta, azt állította, hogy ötször vagy akár nyolcszor halálosabb, mint a VX, ami azt jelenti, hogy a valaha előállított leghalálosabb méreg.

– Befejezted?

– Hogyan juttatták be az oroszok Viktor dolgozószobájába?

– Az iratok, amiket az asztalán láttál, tele voltak szórva végtelenül finom novicsokporral.

– Milyen iratok voltak?

– Valamiféle pénzügyi feljegyzések.

– És hogy kerültek oda?

– Ó, igen! – mondta Christopher. – Itt kezd érdekes lenni a dolog.

– És te egészen biztos vagy abban, hogy a nő, aki felkereste Viktor házát, valóban Nyina Antonova volt? – kérdezte Sarah, miután Christopher befejezte a beszámolóját.

– Összehasonlítottuk a Heathrow-n készült biztonsági felvételeket egy nemrégi televíziós megjelenésével. Az arcfelismerő szoftver szerint ugyanarról a nőről van szó. Valamint a testőrök az állítják, hogy Viktor régi barátként üdvözölte.

– Egy régi barát, aki mérgezett papírokkal állít be?

– Ha a Kreml meg akar öletni valakit, rendszerint egy ismerős vagy üzlettárs turbózza fel a pezsgőt. Kérdezd csak a szaúd-arábiai Abdullah herceget!

– Az kizárt. – A Sloane Square-hez értek. A Royal Court Theatre elsötétített homlokzata suhant el Sarah ablaka előtt. – Szóval mi az elméleted? Nyina Antonovát, az ismert oknyomozó riportert és ismert másként gondolkodót beszervezte volna az orosz titkosszolgálat, hogy meggyilkolja a férfit, aki megmentette az újságját?

– Azt mondtam volna, hogy beszervezte?

– Ezt a szót használtad.

Christopher befordult a King’s Roadra a Bentley-vel.

– A Vauxhall Cross és Thames House-beli testvéreink megfontolt és egybehangzó véleménye szerint Nyina Antonova orosz hírszerző, aki évekkel ezelőtt beférkőzött a Moszkovszkaja Gazeta csapatába, és csak az alkalomra várt.

– És mivel magyarázod a gyilkossági kísérletet, amely Oroszország elhagyására kényszerítette?

– A Moszkvai Központ kitűnő húzása lehetett.

Sarah nem utasította el kapásból az elméletet.

– Azért van egy másik lehetőség is.

– Mégpedig?

– Az, hogy őt is átverték, és tudtán kívül adott át mérgezett dokumentumokat Viktornak. Londonból való menekülésének a különös körülményeit tekintve tulajdonképpen ezt tartanám a legvalószínűbb magyarázatnak.

– Nem voltak semmiféle különös körülmények. Eltűnt, mielőtt akár a nevét is kideríthettük volna.

– Miért jelentkezett be egy szállodába, ahelyett hogy egyenest a reptérre ment volna? És miért Amszterdamba repült Moszkva helyett?

– Abban az órában nem indult közvetlen járat Moszkvába. Azt feltételezzük, hogy ma reggel repült oda hivatalos útlevéllel.

– Ha így tett, mostanra már bizonyára halott. Őszintén szólva meglep, hogy elért a Heathrow-ra élve.

Christopher befordult az Old Church Streetre, és északnak indult, Kensington felé.

– Eddig úgy tudtam, a CIA elemzőit arra képezik ki, hogy ne vonjanak le elhamarkodott következtetéseket.

– Ha valaki itt ezt teszi, az te vagy, meg a kollégáid az MI5-nál – felelte Sarah a cigarettája parazsát figyelve. – Viktor telefonkagylója nem volt a helyén, amikor beléptem a dolgozószobába. Nyilván felhívott valakit, mielőtt meghalt.

– Nyinát.

– Ó, valóban?

– Mégpedig a Cadogan hotelbeli szobájában. Néhány perccel később hagyta el az épületet.

– A CGHQ figyelte Viktor telefonjait?

– A brit kormány nem hallgatózik jeles lapkiadók körül.

– Viktor Orlov nem egy hétköznapi lapkiadó volt.

– És épp ezért kellett meghalnia – jegyezte meg Christopher.

– Mit gondolsz, miről beszéltek?

– Ha találgatnom kellene, Viktor meglehetősen dühös volt, amiért Nyina megmérgezte.

Sarah elhúzta a száját.

– Tényleg azt hiszed, hogy egy olyan ember, mint Viktor, arra pazarolná élete utolsó perceit, hogy lehordja a gyilkosát?

– Mi másért hívta volna fel húsz perccel azután, hogy a nő elhagyta az otthonát?

– Hogy figyelmeztesse, ő lesz a következő áldozat.

Christopher befordult a Queen’s Gate Terrace-re.

– Egészen jó vagy, tudod-e?

– Egy műkereskedőhöz képest – dünnyögte Sarah.

– Egy érdekes múltú műkereskedőhöz képest.

– Bagoly mondja a verébnek.

Christopher leparkolta a Bentley-t egy krémszínűre festett, György korabeli ház előtt. Ő és Sarah a ház alsó két szintjén lakott. A fölöttük lévő lakás tulajdonosa egy Kajmán-szigeteken bejegyzett, jellegtelen nevű fantomcég volt. Csaknem százezer brit luxusingatlannak volt titkos tulajdonosa, és ezek közül több olyan elegáns londoni kerületekben helyezkedett el, mint Kensington és Knightsbridge. Még az MI6-nek sem sikerült kiderítenie Christopher távollévő szomszédjának igazi kilétét.

A férfi kikapcsolta a motort, de nem nyitotta ki azonnal a kocsi ajtaját.

– Valami gond van? – kérdezte Sarah.

– Ég a villany a konyhában.

– Biztos elfelejtetted lekapcsolni, amikor ma reggel eljöttél.

– Lekapcsoltam – jelentette ki határozottan Christopher, majd benyúlt a belső zsebébe, és egy Walter PPK-t húzott elő. – Várj meg itt! Csak egy perc.

5

NAHALAL, IZRAEL

A Cég főigazgatójaként Gabriel Allon nagyjából kénye-kedve és igénye szerint használhatta a titkos házakat. Húzott azonban egy erkölcsi határt, és mindössze egyet jelölt ki arra, hogy feleségét és gyerekeit kimenekítse a lezárt Jeruzsálem Narkiss utcájában lévő, zsúfolt lakásából. Kérésére a Szállásügy megállapította a havi bérleti díjat, méghozzá piaci áron. Ő ezt nyomban megduplázta, és kiadta az utasítást, hogy vonják le a fizetéséből. Ezen túlmenően a teljes átláthatóság kedvéért továbbította az erről szóló dokumentumokat a miniszterelnökségre, jóváhagyás végett. A miniszterelnök, akit épp vád alá helyeztek korrupció címén, nem értette, mi végre ez a nagy felhajtás.

A kérdéses ingatlan távolról sem volt nagyszabású, mindössze egy kisebb ház, melyet nagyrészt akciók utáni tájékoztatásokra és lebukott operatív ügynökök elrejtésére használtak Nahalalban, a Jezréel-völgy egyik régi mosavjában, a Saul király úttól úgy egyórányira észak felé. Bútor nem sok volt benne, de az kényelmes, a konyhát és a fürdőszobákat pedig nemrég újították fel. Körülötte istálló állt néhány tehénnel, tyúkól a lakóival, valamint néhány hold szántóföld meg egy eukaliptuszfák által árnyékolt füves kert vette körül. Mivel a mosavot kiváló helyi rendőri erő védte, a biztonság miatt nem kellett aggódni.

Chiara és a gyerekek március végén rendezkedtek be a házban, és addig maradtak, amíg a kellemes tavaszi időt fel nem váltotta a rekkenő nyári meleg. A délutánok ekkor már elviselhetetlenek voltak, de estére mindennap jött egy kis hűvös szél Felső-Galilea felől. A mosav közös úszómedencéje a központi rendelkezések miatt nem volt használható, és a nyári fertőzéshullám a többi gyerekkel való játékot is lehetetlenné tette. Irene és Raphael ezt nem vette zokon, tökéletesen el tudtak játszani a csirkékkel meg a szomszéd kecskenyájával. Június közepére mindkettejük bőre kávébarna lett. Chiara folyton kente őket naptejjel, mégis egyre sötétebbé váltak.

– Ugyanez történt azokkal a zsidókkal, akik 1921-ben megalapították a mosavot – magyarázta Gabriel. – Raphael és Irene már nem agyonbabusgatott városlakók, hanem a völgy gyermekei.

A világjárvány első hulláma idején ő legtöbbször nem volt velük. Egy új lökhajtásos Gulfstream és több bőröndnyi pénz birtokában járta a világot, hogy lélegeztetőgépeket, teszteket és orvosi védőfelszereléseket vásároljon az országának. Leginkább a feketepiacon szerezte be az árut, majd személyesen szállította haza Izraelbe, ahol szétosztották az ország kórházai között. Amikor tevékenységének híre eljutott a sajtó fülébe, a Haaretz egyik befolyásos rovatvezetője felvetette, hogy elmehetne politikusnak, ha leteszi a lantot a Cégnél. Ötlete akkora sikert aratott, hogy sokan azt gondolták, nem is annyira légből kapott. Gabrielt azonban fölöttébb zavarta a kéretlen figyelem, ezért kiadott egy hivatalos nyilatkozatot, miszerint egyáltalán nem érdekli a politika. Ezt persze a locsogó-fecsegő, fantáziáló értelmiség mindennél meggyőzőbb bizonyítéknak tekintette arra nézve, hogy indulni fog egy helyért a parlamentben, ha lejár a hivatali ideje. Már csak azt nem tudták, melyik párt színeiben.

A Cég június elejére azonban már ismét a hagyományos feladataira koncentrált. A legújabb hírszerzési értesülések szerint Teherán elszántan ragaszkodott ahhoz, hogy atomfegyvert készítsen magának, ezért Gabriel jobbnak látott becsempészni egy jókora bombát a natanzi centrifugaüzembe. Hat héttel később, egy amerikai kérésre végrehajtott merész akció során a Cég egyik kommandója megölte az al-Kaida egyik vezetőjét Teherán belvárosában. Gabriel kiszivárogtatta a merénylet részleteit egy baráti riporternek a The New York Timesnál. Ha másért nem is, csak hogy emlékeztesse az irániakat: képes behatolni az országukba, amikor csak akar, és lesújtani bárkire.

A számtalan művelet ellenére gyakran sikerült odaérnie Nahalalba vacsorára. Chiara a kert hűvösében terített asztalt, a két gyerek pedig boldogan sorolta a nap élményeit, melyek általában megegyeztek az előző napjuk élményeivel. Vacsora után Gabriel sétálni vitte őket a völgy poros útjain, és mesélt nekik a gyerekkoráról a születőben lévő Izraelben.

A szomszédos kibucban, Ramat Davidban látta meg a napvilágot. Persze akkoriban nem létezett számítógép és mobiltelefon, de még televízió sem. Ez utóbbi csak 1966-ban érkezett meg Izraelbe. Édesanyja azonban még akkor sem engedte be a készüléket a házba, attól tartva, hogy zavarni fogja a munkájában. Gabriel élénken ecsetelte a gyerekek előtt, hogyan üldögélt az anyja lábánál, miközben az festett, és próbálta utánozni annak ecsetkezelését a maga kis vásznán. Arról nem beszélt, hogy anyja bal karjára számok voltak tetoválva, meg a gyertyákról sem, melyek a táborokban elpusztult családtagok emlékére égtek a házban. Vagy a sikolyokról, melyek a többi házból szűrődtek ki éjjel, ha jöttek a rémálmok.

Fokozatosan egyre többet mesélt nekik magáról – egy töredéket itt, egy történetszálat ott, az igazság egy-egy morzsáját némi szépítéssel, esetleg egyenesen hazugsággal, csak hogy megkímélje őket pályafutása rémségeitől. Igen, mondta, volt katona, ha nem is a legjobb. Miután leszerelt, beiratkozott a Bezalel Képzőművészeti és Iparművészeti Akadémiára, hogy festőnek tanuljon. 1972 őszén azonban, miután terrortámadás történt a müncheni olimpián, Ari Samron – akit a gyerekek sabájukként, azaz nagyapjukként emlegettek – megkérte, vegyen részt egy vállalkozásban, melynek az Isten Haragja nevet adták. Azt nem árulta el a gyerekeknek, hogy a Palesztin Felszabadítási Szervezet hat tagját ölte meg a saját kezével, vagy hogy tizenegy golyót eresztett beléjük. Azt azért érzékeltette, hogy átélt tapasztalatai megfosztották attól a képességtől, hogy eredeti, művészi festményeket alkosson. De hogy mégse hagyja kárba veszni a tehetségét, megtanult olaszul, Velencébe utazott, és ott kitanulta a festményrestaurálás művészetét.

A gyerekeket azonban – főleg a hírszerző tisztek gyerekeit – nem lehet egykönnyen félrevezetni. Irene és Raphael is ösztönösen megérezte, hogy apjuk beszámolója az életéről távolról sem teljes. Óvatosan puhatolóztak is nála tovább, ráadásul anyjuk támogatásával, aki szerint már igencsak elérkezett az ideje, hogy családi körben előássák a csontvázakat Gabriel szekrényéből. Azt például már tudták, hogy korábban egyszer már házas volt, és hogy halott kisfiának arca néz rájuk a felhők közül, melyeket apjuk a hálószobájuk falára festett. A kérdésre, hogy mi történt vele, Gabriel a valóság erősen leszűkített változatával felelt, jól tudva, hogy ezzel Pandora szelencéjét nyitja ki.

– Ezért nézel mindig a kocsink alá, mielőtt beszállunk?

– Igen.

– Jobban szereted Danit, mint minket?

– Természetesen nem. De sosem felejthetjük el.

– És hol van Lea?

– Egy különleges kórházban él, nem messze tőlünk, Jeruzsálemben.

– Látott már minket?

– Csak Raphaelt.

– Miért?

Mert Isten a maga végtelen bölcsességével Gabriel halott kisfiának a tökéletes mását alkotta meg Raphaelben. Ezt az információt sem osztotta meg a gyerekekkel, mindhármuk érdekében. Aznap éjjel, miközben Chiara békésen aludt mellette, újraélte a bécsi bombamerénylet minden részletét. Arra ébredt, hogy csuromvizes alatta a lepedő a verejtéktől. Szinte illett a képbe, hogy amikor az éjjeliszekrényen fekvő telefonjáért nyúlt, arról szerzett tudomást, hogy Londonban meggyilkolták egy régi barátját.

Sötétben öltözött fel és csusszant a SUV hátsó ülésére, hogy minél előbb a Saul király útra érjen. Egy lázmérés és egy Covid-gyorsteszt után felment a saját liftjén a fertőtlenített irodájába a legfelső emeleten. Két órával később, miután végignézte a brit miniszterelnök semmitmondó nyilatkozatát a riportereknek a Downing Street 10. előtt, felhívta Graham Seymourt a biztonságos forródróton. Graham nem osztott meg vele további információkat a gyilkosságról, kivéve a holttestet felfedező nő személyazonosságát. Gabriel ugyanazzal a kérdéssel reagált, amit a miniszterelnök is feltett előző este.

– Mi a csudát keresett Viktor házában?

Ha volt valami jó a Covidban Gabriel számára, akkor az a Gulfstreamje volt. Egy elképesztő kényelemmel berendezett G550-ösről volt szó, mely aznap délután fél ötkor, homályos regisztrációs jelzéssel leszállt a London City Airporton. Útlevele, melyet a bevándorlásiaknak bemutatott, izraeli volt, diplomata-útlevél, de más névre szólt. Persze nem csapott be senkit.

Miután átment egy újabb Covid-gyorsteszten, ennek ellenére megkapta az ideiglenes engedélyt, hogy belépjen az Egyesült Királyság területére. A nagykövetség egyik autója vitte a kensingtoni Queen’s Gate Terrace 18-as számú háza elé. A kaputelefonon szereplő nevek közül az alsó egy bizonyos Peter Marlowe volt. Hiába csengetett, így várakozás helyett lement az alagsori bejárathoz vezető kovácsoltvas lépcsőn, és előhúzott a kabátzsebéből egy vékony kis fémszerszámot, melyet mindig magánál tartott. A két kiváló minőségű zár egyike sem tanúsított valami nagy ellenállást.

Odabent megszólalt a riasztó, mire Gabriel beütötte a megfelelő nyolcjegyű kódot, és felkapcsolta a lámpát a nagy, elegáns konyhában. A kőpult korzikai volt, akárcsak az üveg rozé, melyet a teletömött Sub-Zero hűtőből bányászott elő. Kihúzta a dugót, és bekapcsolta a gránitpulton álló Bose rádiót.

Az orosz kormány tagadja, hogy bármi köze lenne Mr. Orlov halálához…

A BBC bemondója egy nyakatekert átvezetéssel eljutott Orlov meggyilkolásától a legújabb járványhírekig. Gabriel ekkor kikapcsolta a rádiót, és ivott egy keveset a korzikai borból. Hat után húsz perccel végre megállt egy Bentley Continental a járda mellett, és kiszállt belőle egy jól öltözött férfi. Egy perccel később pedig már ott állt a nyitott konyhaajtóban, egy Walther PPK-t tartva előrenyújtott kezében.

– Szia, Christopher! – emelte rá Gabriel a poharát üdvözlésképpen. – Tedd meg nekem azt a szívességet, hogy leereszted azt az átkozott pisztolyt. Különben még megsérül valamelyikünk.

6

QUEEN’S GATE TERRACE, KENSINGTON

Christopher Keller egy rendkívül szűk körű klub, a terroristák, bérgyilkosok, kémek, fegyverkereskedők, műkincsrablók és bukott papok ama kis közösségének tagja volt, akik megesküdtek, hogy megölik Gabriel Allont, és még életben voltak. Christopher motivációja a kihívás elfogadására inkább pénzügyi volt, semmint politikai. Akkoriban egy bizonyos Don Anton Orsati, egy bérgyilkosságokra szakosodott korzikai bűnözőklán fejének alkalmazásában állt. A sok ostobával ellentétben, akik előtte megpróbálkoztak Gabriel megölésével, Christopher méltó ellenfél volt, az elit SAS korábbi tagja, aki fedetten szolgált Észak-Írországban a „zavargások” egyik csúnya szakaszában. Gabriel csak azért élte túl Christopher megbízatását, mert az szakmai tisztességből nem húzta meg a ravaszt, amikor lehetősége lett volna rá. Néhány évvel később Gabriel azzal fizette vissza a szívességet, hogy meggyőzte Graham Seymourt, adjon munkát Christophernek az MI6-nél.

A hazatelepülését biztosító egyezség részeként Christopher megtarthatta jelentős vagyonát, melyet a Don Orsatival való együttműködés idején szerzett. Ennek egy részét – pontosan nyolcmillió fontot – a Queen’s Gate Terrace-i lakás megvételére fordította. Amikor Gabriel legutóbb bejelentés nélkül befutott, az ingatlan nagyrészt bútorozatlan volt még, most viszont mintás selyem és bútorszövet dobta fel ízléses dekorációként, s a friss festék enyhe, de félreismerhetetlen illata lengte be. Christopher láthatóan szabad kezet adott Sarah-nak, valamint korlátlan anyagi forrást a lakberendezéshez. Gabriel vonakodva bár, de áldását adta a kapcsolatukra, mert biztos volt abban, hogy rövid lesz, és katasztrofális véget ér majd. Még azt is elintézte, hogy Sarah állást kapjon Julian galériájában, pedig aggályosnak tartotta a lány biztonsága szempontjából. Most viszont el kellett ismernie, hogy az orosz idegméreggel való találkozása ellenére boldogabbnak tűnt, mint valaha. Márpedig ha valaki megérdemli a boldogságot, hát az Sarah Bancroft.

Ebben a pillanatban egy kárpitozott karosszékben nyúlt el mezítláb az emeleti nappaliban, borospohárral a kezében. Kék szemét Christopherre függesztette, aki egy ugyanolyan székben ült, tőle jobbra. Gabriel egy távolabbi sarokba fészkelte be magát, ahol biztonságban volt a pár mikrobáitól, és azok is az övéitől. Sarah örült, hogy látja, de még csak meg sem ölelte, és egyetlen puszit sem nyomott az arcára. Ilyenek a szép, új covidos világ társasági szabályai, még csak meg sem lehet érinteni a másikat. Bár az is lehet – töprengett magában Gabriel –, hogy Sarah csak távolságot akar tőle tartani. Sosem csinált titkot abból, hogy korábban kétségbeesetten beleszeretett. Még akkor sem, amikor a jóváhagyását kérte a döntéséhez, miszerint elhagyja New Yorkot, és Londonba költözik. Úgy tűnt, Christopher végül megtörte a varázst. Gabriel gyanította, hogy épp egy intim pillanatba gyalogolt bele, de tisztáznia kellett néhány dolgot, mielőtt elköszönne.

– És biztos vagy a festő személyét illetően? – kérdezte Sarah-t.

– Nem ajánlottam volna fel Viktornak, ha nem lennék. Nem lett volna etikus.

– Mióta van az etikának bármi köze a műkincs-kereskedelemhez?

– Na és a hírszerzéshez? – vágott vissza Sarah.

– De az itáliai régi mesterek művészete nem épp a te asztalod, nem igaz? Ha jól emlékszem, a német impresszionistákból írtad a disszertációdat a Harvardon.

– Zsenge huszonnyolc éves koromban – felelte a nő, kisöpörve egy szőke tincset az arcából. – Előtte viszont, amint te is jól tudod, művészettörténetből diplomáztam a Courtauld Intézetben, itt, Londonban.

– Megkérdeztél mást is?

– Niles Dunhamet. Nyomban megajánlott érte nyolcszázezret.

– Egy Artemisiáért?[2] Felháborító!

– Én is ezt mondtam neki.

– Ettől függetlenül és mindent egybevetve el kellett volna fogadnod.

– Hidd el, első dolgom lesz fölhívni holnap reggel.

– Kérlek, ne!

– Miért ne?

– Mert sosem lehet tudni, mikor lesz szükség egy újonnan felfedezett festményre Artemisia Gentileschitől.

– Sok munka van rajta – jegyezte meg Sarah.

– Kire gondoltál?

– Mivel te nem voltál elérhető, reméltem, rá tudom venni David Bullt, hogy elvállalja.

– Azt hittem, mostanában New Yorkban él.

– Így igaz. Együtt ebédeltem vele, mielőtt eljöttem. Igen kedves ember.

– Beszéltél vele a képről?

Sarah megrázta a fejét.

– Ki tudott még a Viktornak tervezett eladásról Julianen kívül?

– Senki.

– Nem csúszott ki véletlenül a szádon a Wilton’s-nál?

– Valaha hírszerző tiszt és fedett ügynök voltam. Nekem nem csúszik csak úgy ki semmi a számon.

– Na és Viktornak? – firtatta tovább a dolgot Gabriel. – Ő vajon elmondta bárkinek is, hogy odamész hozzá tegnap este?

– Viktor esetében szerintem bármi lehetséges. De miért kérdezed?

Christopher felelte meg a kérdést Gabriel helyett.

– Arra kíváncsi, hogy az oroszok nem akarhattak-e két legyet ütni egy csapásra.

– Viktort és engem?

– Neked is sok van a rovásodon az oroszok szemében – emlékeztette Gabriel. – Kezdve régi barátunkkal, Ivan Harkovval.

– Ha a Moszkvai Központ meg akart volna ölni, csak be kellett volna jelentkezniük megnézni egy képet az Isherwood Galériában.

Gabriel Christopherhez fordult.

– És te biztos vagy abban, hogy a mérgezett dokumentumokat valóban Nyina Antonova vitte oda?

– Nem láttuk, hogy szó szerint leteszi őket az asztalára, ha erre vagy kíváncsi. De valaki mégiscsak megtette, és Nyina a legvalószínűbb jelölt.

– Miért nem említette meg a nevét Jonathan ma reggel a sajtótájékoztatón?

– Először is nemzeti büszkeségből. Gondolhatod, hány embernek égett a pofája, amikor rájöttünk, hogy már akkor kisurrant az országból, amikor még keresni sem kezdtük. A belügyminiszter akarja bejelenteni holnap reggel.

– És ha Sarah-nak igaza van? Mi van, ha Nyina a tudtán kívül mérgezte meg Viktort? És mi van, ha Viktornak sikerült figyelmeztetnie, mielőtt meghalt?

– Akkor felhívhatta volna a rendőrséget, ahelyett hogy elmenekül az országból.

– Nem bízik a rendőrségben. Te sem bíznál, ha orosz újságíró lennél.

Gabriel telefonja bejövő üzenetet jelzett. Nagy sokára kénytelen volt megválni imádott BlackBerry Key2-esétől. Új készüléke egy izraeli gyártmányú Solaris volt, állítólag a világ legbiztonságosabb mobilja. Gabrielé ráadásul az ő különleges igényeihez lett igazítva. Nagyobb és nehezebb volt egy átlagos okostelefonnál, és képes volt elhárítani a világ legjobb hekkereinek támadását is, beleértve az amerikai Nemzetbiztonsági Ügynökséget és az orosz Különleges Műveleti Egységet, a Szpecnazt.

Christopher irigyen nézte Gabriel készülékét.

– Olyan biztonságos, mint amilyennek mondják?

– El tudnék küldeni egy e-mailt a Fánk kellős közepéből úgy, hogy Őfelsége kormánya képtelen lenne elolvasni – felelte Gabriel. A Fánkon a brit GCHQ[3] kerek, cheltenhami főhadiszállását értette, ahogy az ott dolgozók becézték a kerek épületet.

– Megengeded, hogy legalább a kezembe vegyem? – kérte Christopher.

– Ebben a covidos világban? Eszedbe se jusson! – felelte Gabriel, majd beütötte a tizennégy jegyű jelszót, mire megjelent az üzenet a képernyőn. Vágott egy grimaszt, miközben elolvasta.

– Valami baj van?

– Graham meghívott vacsorára. Helen kuszkuszt csinál.

– Részvétem. Igazán sajnálom, hogy nem lehetek ott.

– Pedig ott leszel.

– Mondd meg Grahamnek, hogy esőnapot kérek!

– Ő a szolgálatod főigazgatója.

– Tudom – felelte Christopher, a gyönyörű nőt nézve maga mellett a fotelben. – De sajnos ma estére sokkal jobb ajánlatot kaptam.

7

EATON SQUARE, BELGRAVIA

Amikor Helen Lindell-Brown először találkozott Graham Seymourral Cambridge-ben, egy iszogatós baráti összejövetelen, a fiatalember azt mondta neki, hogy apja a külügyminisztérium egyik unalmas osztályán dolgozik. Helen egy szavát sem hitte, mert a nagybátyja magas beosztásban dolgozott ugyanazon az osztályon, melyet a bennfentesek csak úgy emlegettek, hogy „az iroda”, míg mások úgy, hogy „az MI6”. Azzal a feltétellel fogadta el Graham házassági ajánlatát, hogy az keres magának egy tisztességes munkát a Cityben. Egy évvel az esküvőjük után Graham mégis azzal lepte meg, hogy az MI5 kötelékébe lépett. Az árulást Helen sosem bocsátotta meg neki egészen, de valójában a saját apja sem.

A nő azzal büntette, hogy harsányan balos politikai nézetekre váltott. Ellenezte a falklandi háborút, harcosan kiállt az atomfegyverek befagyasztása mellett, és kétszer még le is tartóztatták a dél-afrikai nagykövetség előtt, a Trafalgar Square-en. Graham sosem tudta, milyen szörnyűségekre számíthat esténként, amikor hazatér. Egyszer megjegyezte egy kollégának, hogy ha Helen nem lenne a felesége, már aktája lenne az MI5-nál, és lehallgatnák a telefonját.