Fedinec Csilla

„A magyar szent
koronához visszatért
Kárpátalja”

1938–1944

részlet

Budapest, 2021

© Fedinec Csilla
Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2018
Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Hegyi Péter
Borítófotó: Fortepan (25512, SZF); www.fortepan.hu
A térképeket Sebők László készítette
Lektorálta: Ablonczy Balázs
Felelős szerkesztő: Nemes Krisztián
Felelős kiadó Rados Richárd

ISBN 978 963 475 536 4

Jaffa Kiadó • jaffa.hu

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Előszó

„– És hol laknak azok a magyarok?

– Magyarországban. Ausztria, Románia, Csehszlovákia és Jugoszlávia közt.

– Ugyan kérem... Ezeket az országokat Shakespeare találta ki.”

Szerb Antal: Pendragon legenda (1934)

A politikai régióvá szerveződés, a „kárpátaljaiság” 20. századi jelenség. A terület rövid száz év leforgása alatt vált a Habsburg-monarchia perifériaterületéből nemzetállamok ütközőzónájává, és élt meg ennek következtében számos államfordulatot. A földrajzi-történeti régióként értelmezett Kárpátalja egészét vagy valamely részét érintő hivatalos elnevezések sok mindent elárulnak az egyes korszakok és rendszerek természetéről.

Az Osztrák-Magyar Monarchián belül a kérdéses területen öt magyarországi vármegye osztozott. Ung, Bereg, Ugocsa, valamint Máramaros és Zemplén északi fele a 19. századi magyar térképeken még „Északkeleti-Felvidék” összefoglaló néven szerepelt. A „Felvidék” történelmi-földrajzi fogalma ugyanis a 19. században még egy jóval szélesebb régiót jelölt, és sokáig egyszerűen az észak-magyarországi térség magasabb domborzati viszonyú, hegyes területeit értették alatta. A dualizmus korában az addig természetföldrajzi fogalom politikai tartalmat is nyert, és a jelentős szlovák lakossággal bíró északi vármegyéket (Trencsén, Árva, Turóc, Liptó, Zólyom, Szepes, Sáros, Pozsony, Nyitra, Hont, Bars, Nógrád, Gömör, Abaúj-Torna, Zemplén és Ung) kezdték így nevezni, illetve némely esetben a jelentős ruszin lakossággal bíró északkeleti vármegyéket is (Zemplén, Ung, Bereg, Ugocsa és Máramaros) e fogalom alá sorolták.

Az 1920-30-as években a „Felvidék” fogalom új tartalmat nyert, miután a nevezett területek nagyobb része az első világháborút lezáró békeszerződésekkel a Csehszlovák Köztársaság fennhatósága alá került. Ezt követően a „Felvidék” fogalma már nem a helyi szláv, hanem a helyi magyar lakosságra utalt. A magyar politikai nyelvezetben, illetve a köznyelvben az államhatárokhoz igazítva kialakult a „felvidéki magyarság” szókapcsolat (a „szlovenszkói magyarok” vagy a „szlovákiai magyarok” szókapcsolat szinonimájaként). Ebben az időszakban, vagyis az 1920-30-as években a kárpátaljai magyar lakosságot általában már nem értették bele a „felvidéki magyarság” fogalmába, helyette – többek között az országon belüli területi elhatárolással összefüggésben – kialakult a „ruszinszkói magyarság”, majd a húszas évek végétől kezdve az ezt mindinkább háttérbe szorító „kárpátaljai magyarság” szókapcsolat.

Magával a „Kárpátalja” fogalommal a 19. században találkozhatunk először: ekkor még kizárólag földrajzi értelemben. A „Kárpátalja” földrajzi régió lakossága ebben az időben döntően ruszin nemzetiségű volt. Ez a ruszinok lakta földrajzi régió nyert politikai tartalmat 1918-ban, amikor az Osztrák-Magyar Monarchia felbomlása időszakában a Magyar Népköztársaság (az első magyar köztársaság) törvényt alkotott a magyarországi ruszinok autonómiájáról, és területüknek a „Ruszka Krajna” (szó szerinti jelentésben: ruszin végvidék, határterület) nevet adta. Az autonóm joghatóság a korabeli Felvidék északkeleti részére terjedt ki, ám annak határait nem jelölték ki pontosan, merthogy a törvény 1918. decemberi kihirdetése után röviddel, már 1919 januárjában megkezdődött a csehszlovák, majd a román hadsereg térfoglalása a régióban.

A teljes Felvidéket – beleértve a felvidéki szlovák és ruszin területeket is – a jelentős számú magyar lakossággal együtt a saint-germaini és a trianoni békeszerződésekkel csatolták Csehszlovákiához. Ung, Bereg, Ugocsa és Észak-Máramaros vármegyék Magyarországtól Csehszlovákiához csatolt részeinek hivatalos neve ettől kezdve „Podkarpatská Rus”, azaz magyarul „Kárpátaljai Oroszország” lett. A magyar köznyelvben ezzel párhuzamosan a „Ruszinszkó”, majd az 1930-as évektől mindinkább a „Kárpátalja” megnevezést kezdték el használni a régió egészére.

Az 1938. november 2-i első bécsi döntéssel Csehszlovákiától Magyarországhoz visszacsatolt magyar lakta területekre – a „szlovenszkói” és „ruszinszkói” vidékekre egyaránt – egy darabig ismét alkalmazták a „felvidéki” jelzőt. Ezek a régiók közigazgatási értelemben ismét betagozódtak a joghatóságot gyakorló vármegyék közé. Az 1939. márciusi katonai akció során Magyarország fennhatósága alá került kárpátaljai területeket viszont már nem sorolták vissza a Trianon előtti magyarországi vármegyék fennhatósága alá, hanem Kárpátaljai Kormányzóság néven önálló közigazgatási területet hoztak létre, kilátásba helyezve a ruszin autonómia megteremtését. Azaz 1938/39 és 1944 között a mai „Kárpátalja” közigazgatási értelemben nem képezett egységes területet: magyarlakta alföldi sávja a vármegyerendszer, a hegyvidéki ruszin terület pedig a Kárpátaljai Kormányzóság joghatósága alá tartozott.

1946-ban az előző évben megkötött szovjet-csehszlovák szerződés értelmében a régió a Szovjet Szocialista Köztársaságok Szövetségéhez, azon belül az ukrán tagköztársasághoz került, ismét „egyesítve” ezzel annak alföldi és hegyvidéki részét, azaz a teljes trianoni területet. Megnevezését ezúttal is az ország politikai központjából szemlélt földrajzi elhelyezkedéshez, illetve a Szovjetunióban bevett közigazgatási területek nevéhez igazították: így alakult ki a „Zakarpatszka oblaszty”, azaz szó szerinti fordításban a „Kárpátontúli terület” nevű közigazgatási egység, amely a Szovjetunió és ezen belül az Ukrán Szovjet Szocialista Köztársaság legnyugatibb megyéje volt, és amit ettől kezdve a magyar köznyelvben is csak „Kárpátontúlként” (esetleg „Kárpát-Ukrajnaként”) volt szabad emlegetni.

Az 1991-ben függetlenné vált Ukrajna átvette a „Zakarpatszka oblaszty” megnevezést, és a régiót ukrán etnikai területnek tartja. A köznyelvben az elfogadott megnevezés ma ukránul „Zakarpattja” (azaz: „Kárpátontúl”), magyarul pedig „Kárpátalja”.1

Kétnyelvű képeslap „Klaudinyi” szignóval a második világháború időszakából

1938 és 1944 között az „ezer év” emlékezete, a magyar világ még egyszer visszatért Kárpátaljára. Az 1938. november 2-ai első bécsi döntést becikkelyező, „A Magyar Szent Koronához visszacsatolt felvidéki területeknek az országgal egyesítéséről” szóló 1938. évi XXXIV. 10 törvénycikk úgy fogalmazott, hogy „az elszakított Felvidék”, közte a történeti Kárpátalja magyarok lakta, alföldi része „visszatér a Magyar Szent Korona testébe”; a magyar állam „visszacsatolja” a felvidéki területeket. Az 1938. november 3-i budapesti minisztertanácsi jegyzőkönyv „Csehszlovákia által átengedett”, „felszabadult” területekről tesz említést. Az 1939. március 14-18. közötti katonai akciót becikkelyező, „A Magyar Szent Koronához visszatért kárpátaljai területeknek az országgal egyesítéséről” szóló 1939. évi VI. törvénycikk pedig úgy fogalmazott, hogy „az elszakított Felvidék” visszatérése után „az ezeréves határokkal szegélyezett [...] Kárpátalja is visszatért a Magyar Szent Korona testébe”, a magyar királyi honvédség kötelességteljesítésének köszönhetően megtörtént „Kárpátalja birtokbavétele”, és a „birtokbavett területeket a magyar törvényhozás a magyar állam területéhez visszacsatolja.” Az 1939. március 17-i, március 28-i, április 4-i magyar minisztertanácsi jegyzőkönyvekben „Ruszinszkó katonai elfoglalásáról”, „megszállásáról”, „visszacsatolásáról” esik szó.

A korabeli magyar hivatalos szempontból „visszacsatolt”, „visszatért”, „birtokbavett”, „elfoglalt”, „megszállt” Kárpátalja éveibe nyújt betekintést ez a könyv. Nem tankönyvszerűen, inkább eltöprengve. Azt sem gondolom járható útnak, ha bármilyen szempontból példaként tekintünk egy korszakra. „[.] a történelem, amint azt egyre világosabban felismerjük, összekapcsolt módban létezik: van »történelem mint tudomány« és van »történelem mint emlékezet«.”2 A múlt igazolható történései, az egyéni és a kollektív emlékezet által őrzött múlt, valamint a politika által konstruált múlt és emlékezet történelemfelfogásunkat különböző módon alakító tényezők: egymással hol termékeny kölcsönhatásban vannak, hol súlyos ellentétben.

Hálával tartozom mindazoknak a kollégáknak és barátoknak, akik alkotó hozzáállással inspirálják a munkámat immár két évtizede, elviselik a lassan kiforró, a türelmet lassan tanuló, az alkotás hőfokából nem engedő, de mégsem kibírhatatlan természetemet. Ezt a könyvet pedig sosem mertem volna elkezdeni Ablonczy Balázsnak, a könyvsorozat szerkesztőjének felkérése nélkül.

1938. nov. 2.

1941. jan. 31.

1946. nov. 1.

Fő

%

Fő

%

Fő

%

Ruszin/ukrán

450 925

62,20

502 329

58,8

527 032

73,6

Orosz

12 176

1,7

Magyar

115 805

16,00

233 840

27,4

134 588

18,8

Zsidó

95 008

13,00

78 727

9,2

6 998

1,0

Cseh

34 511

4,80

6 853

0,8

2 774

0,4

Szlovák

13 404

1,9

Német

13 804

1,90

13 251

1,5

2 338

0,3

Román

12 777

1,76

15 602

1,8

12 412

1,7

Egyéb

2 527

0,34

4 170

0,4

4 192

0,6

Összesen

725 357

854 772

715 914

A történeti Kárpátalja lakossága 1938-1946 között3

Európa közepe

„És nem lehet feledni, nem, soha,
Hogy a mienk volt legszebb koszorúja
Európának, a Kárpátok éke”

Juhász Gyula: Trianon (1927)

Európában több olyan köztes teret ismerünk, amelyek se ide, se oda nem tartoznak, mégis véres csatákat vívtak értük a történelem során. E régiók lakossága legtöbbször autonómiára vágyott ahelyett, hogy hol ide, hol oda csatolják őket, vagy felosszák a területüket. Ilyen régióként említhető többek között Elzász, Lotaringia, Szilézia, Königsberg (Kalinyingrád) vagy Posen (Poznan).4 És ilyen köztes tér Kárpátalja is.

A mindösszesen kevesebb mint 13 ezer négyzetkilométernyi területen – ami körülbelül annyi, mint két Pest megye – Trianon előtt mintegy hatszázezer, az 1940-es évek elején nyolcszázezer, manapság pedig egy és egynegyed millió ember él. A vidéket az Északkeleti-Kárpátok vagy Erdős-Kárpátok uralja, némi hozzátapadt alföldi sávval, ami a teljes területnek mintegy ötöde csupán. Budapesttől háromszáz, Prágától ötszáz, Kijevtől ezeregyszáz kilométerre fekszik, Moszkva pedig már elképzelhetetlen messzeségben van. Egyedül az ungvári polgári, illetve a munkácsi egykori katonai repülőtér teremt időnként összeköttetést ezzel a kicsi, félreeső hellyel.

A területet sűrű településhálózat jellemzi: a falvak sokasága mellett néhány jelentősebb várost is találunk, a legnagyobb Ungvár, amelynek 1941-ben harmincötezer, a második világháború végére húszezernél kevesebb, manapság azonban több mint száztízezer lakosa van – persze úgy, hogy a szovjet időkben néhány szomszédos települést is hozzácsaptak, elősegítendő a bűvös százezres határ mihamarabbi elérését. 1919-ben Krúdy Gyula még így fogalmazott: „közel az országhatárhoz fénylő kis város, egy másik kis Budapest csillogtatja lámpásait, Ungvár nézegeti magát az Ung folyóban”.5 A város történetében minden bizonnyal 1945 lehetett a mélypont: „Patkányok özönlik el az utóbbi időben növekvő iramban a fővárost [Ungvárt] és vidéki városainkat. Ahová lépünk, ahová nézünk, jóformán mindenütt beléjük ütközünk. A gazdátlanul maradt házakban és elhagyott udvarokon felgyülemlett szemétben ütötték fel tanyájukat [.. .]”6

Számos európai országban tartják számon, hogy náluk található a kontinens közepe.7 Az ismert és kevésbé ismert helyek közé tartozik Litvániában a Girija-tó, Szlovákiában Körmöcbánya (Kremnica), Lengyelországban Suchowola, Németországban Neualbenreuth, Lettországban Rucava, illetve a Kolka-fok vagy az egykor Bajorországhoz, ma Csehországhoz tartozó Dylen-hegy (Tillenberg). Európa közepének tartják a Székelyföldet, és a belaruszok is úgy vélik, hogy Európa közepén élnek. A magyarországi Tállyán Főnix-szobor jelzi Európa mértani közepét. Végül kárpátaljai szempontból Európa „igazi” közepe természetesen Terebesfejérpatak (ma: Gyilove), amit egykoron még az Osztrák-Magyar Monarchia Térképészeti Intézete állapított meg. Az ezt hirdető obeliszk eredeti latin nyelvű felirata szerint ez egy állandó, pontos és örök hely („Locus Perennis Dilicentissime”), amelyet egy igen pontos és különleges mérőműszerrel állapítottak meg. Az 1887-ben felállított obeliszket 1977-ben felújították, kiegészítve egy szocreál emlékművel, egy faldarabra emlékeztető hozzáépítéssel, és az így keletkezett együttes ma is igen látogatott turisztikai nevezetesség.

Terebesfejérpatak látképe a Tiszával 1942-ben

A máramarosi hegyekben ered a vidék fő folyója, a Tisza. A hegygerinceken számos hágó vezet keresztül. Cholnoky Jenő, a jeles földrajztudós 1939-ben így fogalmazott: „Amikor az ember valami hágóra feljut, akkor rendesen már kíváncsian várja, hogy milyen nagyszerű látványban lesz része, amikor a másik oldal felé letekint [...] Visszatekinteni Magyarország felé érdemes! Óriási kiterjedésű hegyvidéket látunk be, de azt mind végeszakadatlan ősrengeteg borítja. Egyik gerinc olyan, mint a másik, kimagasló csúcsot, havas hegyóriást hiába keresünk. Mintha megmerevedett, óriás hullámok volnának, úgy sorakoznak egymás mögé a tompa gerincek. Óriási sáncok, a népeket elválasztó, hatalmas bástyarendszer. Az a néhány száz ember, aki itt lakik az erdők irdatlan vadonjában, az bizony nem döntheti el, hogy hova kell tartoznia annak a hegyvidéknek. Magyarország védőbástyája ez, kitűnő természetes határ, mert nehezen járható, gyakorlati értelemben véve lakatlan hegyvidék, s védőműre, erre a sáncrendszerre a Magyar-medencének van szüksége, úgy, mint a város lakosságának a város bástyafalára |.. .|”8

Kárpátaljának a vármegyerendszerből való kiszakítására először 1918 végén, Károlyi Mihály miniszterelnöksége idején történt kísérlet. Az Osztrák-Magyar Monarchia felbomlása, Magyarország önállósodása és az első világháborút lezáró párizsi béketárgyalások megkerülhetetlen feladattá tették megkísérelni új válaszokat adni a nemzetiségi kérdésre. Az 1910-es népszámlálás adatai szerint az ország népességének alig több mint a fele volt magyar anyanyelvű. Károlyi Mihály kormánya már működésének első napjaiban megadta a felhatalmazást Jászi Oszkárnak a nemzetiségi minisztérium megalakítására. Jászi úgy vélte, hogy a nemzetiségi területeket kantonokra, illetve a nagyobb nemzeti régiókat föderatív kormányzati területekre osztva sikeres lehet a magyarországi nemzetiségi viszonyok átrendezése. Úgy vélte, a svájci modellt követve a helyi ügyeket nemzetiségi irányítás alá kell adni, országos ügyekben pedig a központi kormánnyal kell együttműködni.

A kisebbségi ügyekkel foglalkozó minisztérium fő tevékenységi területe a törvényi előkészítő munka volt. 1918-1919 fordulóján, két és fél hónap leforgása alatt három olyan néptörvény készült el, amely a magyarországi kisebbségek autonómiájával foglalkozott: az 1918. évi X. néptörvény a ruszinok, az 1919. évi VI. néptörvény a németek, valamint az 1919. évi XXX. néptörvény a szlovákok önkormányzatáról. A folyamatos katonai intervenciók azonban – az elsőként említett néptörvény részbeni kivételével – lehetetlenné tették a gyakorlati lépéseket. Mindez már az elfogadás pillanatában nyilvánvaló volt. A szlovákok lakta területek ekkor már az 1918 októberében kikiáltott csehszlovák államhoz tartoztak, néhány nappal a ruszin autonómiatörvény elfogadása után pedig Tomás Garrigue Masaryk csehszlovák köztársasági elnök újévi beszédében bejelentette, hogy a kárpátaljai ruszinok is országához csatlakoznak. 1919. január elején a csehszlovák hadsereg – jóval a terület státusára vonatkozó nemzetközi döntés előtt – el is kezdte az ungi részek megszállását, valamint a katonai közigazgatással együtt a polgári államszervezet kialakítását. Pár hónappal később Kárpátalja déli területeire a román hadsereg nyomult be, ahonnan csak 1920 augusztusában – a trianoni békeszerződés aláírása után – vonult ki véglegesen.

Érdekes kérdés, hogy vajon miért a ruszinokkal foglalkozó volt az első a kisebbségi néptörvények között. Jászi egy 1938. november 20-án kelt levelében a következő választ találjuk: a ruszka krajnai „autonómiának inkább morális, semmint gyakorlati jelentősége volt az én szememben. Látva, hogy a szlovákok és a románok már kötve voltak határon túli szerződéseikkel, legalább a leggyengébb féllel akartam megegyezést csinálni, hogy igazoljam a népköztársaság komoly és becsületes szándékát a nemzetiségi önkormányzatot illetőleg. Hogyha majd a békeszerződésre kerül a sor, megmutathassuk az antantnak, hogy ígéreteinket komolyan vesszük, s a problémát meg tudnánk oldani a régi határok között is. Persze azt is tudtam, hogy feldarabolásunk már akkor el volt határozva.”9

Az 1918. december 29-i minisztertanácsi ülésen felmerült a Kárpátok túloldalán élő, a széthullott cári birodalom romjain az ukrán függetlenségért küzdő politikai erőkkel való szövetség lehetősége is. A monarchia volt osztrák területein 1918. november 13-án megalakult Nyugat-Ukrán Népköztársaság követküldéssel fel is vette a kapcsolatot Károlyi Mihály kormányával. Károlyi beszámolója szerint az ukrán követ azt közölte vele: „Biztos tudomása szerint a románok Czernovitznál [Csernovic] gyülekeznek, hogy elfoglalják az északkeleti rutén részeket. Megkérdezte, hogy a magyar kormány a románokkal szemben kész-e megvédeni a rutén részeket. Megkérdezte továbbá, milyen szemmel nézné a kormány, ha az ukránok szállnák meg ezeket a részeket, akik megígérik, hogy a végleges rendezést a népszavazástól tennék függővé.” Károlyi későbbre ígért választ a követnek, azt azonban hangsúlyozta, hogy „a magyar kormány minden megszállás ellen egyformán óvást emelne”. A szintén jelen levő Jászi viszont úgy vélekedett: „Nem tartaná rossznak, ha a románok helyett az ukránok foglalnák el ezt a vidéket. Ha az északi részek nemcsak csehek és románok, hanem lengyelek és ukránok kezében is lesznek, ez taktikai előny a mi számunkra.”10

Jászi egyébiránt a Monarchia jövőjét taglaló, 1918 októberében megjelent könyvében11 a kárpátaljaihoz (ruszka krajnaihoz) hasonlóan a galíciai szláv népességet is „ruténnek” tekintette, ekkor azonban még semmilyen módon nem kapcsolta össze a monarchiabeli rutén (ruszin) lakosságot, és a történelmi hagyományból eredően külön kezelte a császárság és a királyság területeit. Két évtizeddel később azonban, a revízió során, 1939 márciusában katonai erővel visszaszerzett ruszin Kárpátalja kapcsán egy 1939. augusztus 21-i magánlevélben már döbbenetes előrelátással arról írt, hogy „Ruszinszkó csakis a többi szláv törzsek federatiójában juthat új élethez, ez szerintem axiomatikusan világos. Ha nem most, úgy Oroszország fog egy ilyen megoldást egy generáción belül kierőszakolni. A nemzeti ujjongásra tehát nagyon kevés ok volt...”.12

Az 1918. március 3-i breszt-litovszki békével a központi hatalmak, közte Ausztria-Magyarország elismerte a formálódó ukrán államot, ám kizárólag az 1917. november 7-én az akkor Oroszországhoz tartozó Dnyeper-vidéken kikiáltott Ukrán Népköztársaság esetében. Saját határainak védelmében és a többi ukrán terület – így pl. Nyugat-Ukrajna – függetlenedési törekvéseinek megakadályozása érdekében a magyar kormány inkább Lengyelország újjászületését támogatta. Ugyanakkor Károlyi Mihály kormánya fontosnak tartotta a „ruszin kérdést”, hiszen létrehozta az ország egyetlen autonóm területét, amit a kommün is elismert, sőt Garbai Sándor kormánya közvetített a kelet- és a nyugat-ukrán köztársaság egyesítése érdekében, amit a két államalakulat még 1919. január 22-én Kijevben jelentett be. Ezen az aktuson jelen voltak Kárpátalja képviselői is. Szovjet-Oroszország utóbb fegyveres beavatkozással akadályozta meg az önálló állam létrejöttét, egész Ukrajnára ráerőszakolva a bolsevik hatalmat. 1921. március 18-án Rigában Lengyelország és Szovjet-Oroszország, illetve jelképesen az annak részét képező ukrán tagköztársaság aláírta a békét. Lengyelország területi engedmények fejében elismerte az ukrán szovjet köztársaság létezését. Ezzel az 1919. januári egyesülés előtti Ukrán Népköztársaság területe a Szovjetunió részévé vált, a Nyugat-Ukrán Népköztársaságé pedig lengyel megszállás alá került, véget vetve ezzel az önálló ukrán állam megteremtésére irányuló kísérletnek. 1923. március 14-én az antant nagykövetek tanácsa is elismerte a lengyel szuverenitást Kelet-Galíciában.

Cs. Szabó László írta a naplójába 1938 őszén: „A világ 1914 óta földrajzot tanul. Minden évre, hónapra, ha így megyünk, minden napra jut egy lecke. Alig találta meg a térképen a Szudéta-vidéket, már Ukrajnát keresi. Mihamar többet tud róla, mint húsz év előtt. Azt tartja a legenda, hogy az ukránok is elmentek a párizsi béketárgyalásra a maguk önállóságáért. De Clemenceau, aki különben sem szerette a wilsoni elveket, rájuk förmedt, hogy nem lehet törődni minden néptöredék önrendelkezésével! »Uram – felelte megdöbbenve az ukrán vezető –, mi többen vagyunk, mint a franciák.« Ami igaz is volt.”13 Az ukránoknak valóban volt képviselete a párizsi béketárgyaláson, a delegáció több mint egy évig tartózkodott a francia fővárosban. A „trianoni” kérdés számukra az volt, hogy a nemzetállamok kialakítását célul tűző párizsi béketárgyalásokon szóba sem álltak velük, noha szintén önálló államiságban reménykedtek. A területi kívánságaikat szemléltetendő térképeken rajta volt a mai Kárpátalja ruszinok lakta területrésze is.

A wilsoni elvek alapján kialakított versailles-i békerendszer az első világháború utáni időszakban a széteső birodalmak helyébe nemzetállamokat hivatott létrehozni. Ám a kialakuló új határok legalább annyi új problémát teremtettek, mint amennyit megoldottak. A soknemzetiségű birodalmak helyén létrejött kisállamokban is jelentős számban éltek kisebbségek, olyanok is, amelyek korábban ugyanazon a területen még domináns pozíciót foglaltak el. Magyarország kis nemzetállammá változott mintegy 7,6 millió lakossal, ugyanakkor a szomszédos országokhoz csatolt területekkel 3,2 millió magyar került a határokon túlra. A versailles-i békerendszer ugyanakkor nem érintette Kelet-Európát, ahol az orosz birodalom helyén létrejött az agresszívan terjeszkedő szovjet állam, mint láttuk, megakadályozva többek között az ukránok függetlenedési törekvéseit is.

1920. június 4-én – a trianoni békeszerződés aláírásának napján – Párizsban verőfényes napsütésre ébredtek, Budapesten viszont boron-gós, esős volt az időjárás. A magyar fővárosban hatalmas tömeg vonult az utcákra. A parlamentben Rakovszky István házelnök kijelentette: „A kényszer hatása alatt ezt az úgynevezett békeszerződést aláírjuk. De a lehetetlen dolgokra senki sem kényszeríthető. Ez a szerződés úgy erkölcsi, mint anyagi tekintetben oly lehetetlenségeket tartalmaz, amelyek meg nem valósíthatók. [...] A tőlünk elszakított országrészeknek pedig azt üzenjük: ezer évi együttlét után válnunk kell, de nem örökre! E pillanattól kezdve minden gondolatunk, éjjel-nappal minden szívdobbanásunk arra fog irányulni, hogy régi dicsőségben, régi nagyságban egyesülhessünk velük.”14 A veszteség felfoghatatlan volt.

Az 1919. május 8-i párizsi döntés alapján Kárpátalja területe is Csehszlovákiához került, biztosítva ezzel a többek között a magyar revizionizmus kivédésére létrejött szövetség, a kisantant államok (Csehszlovákia, Románia és a Szerb-Horvát-Szlovén Királyság) közötti közvetlen kapcsolatot. A döntést utóbb az 1919. szeptember 10-i saint-germaini szerződésbe foglalták bele. Ugyancsak május 8-án, Ungváron az úgynevezett Központi Ruszin Nemzeti Tanács kinyilvánította, hogy csatlakozni kíván a formálódó csehszlovák államhoz. Kárpátalján azonban ugyanígy voltak hívei a Magyarország kötelékében maradásnak, illetve – főként a máramarosi részeken – a polgárháborús Oroszországból kiszakadni akaró, formálódó ukrán államhoz tartozásnak. A nemzetközi politika színterén ugyanakkor egyedül a csehszlovák opcióval foglalkoztak. „Azt mondják, hogy Kárpátalja önként csatlakozott a republikához. Kérdem én a külügyminiszter urat, azt nevezik-e önkéntes csatlakozásnak, amit a cseh imperializmus 1919-ben repülőgépekkel, ágyukkal, gépfegyverekkel, szuronyokkal vívott ki, vagyis önként ok-kupálta Kárpátalját?” – tette fel a kérdést 1934-ben a prágai parlamentben Török Pál, ebben az időszakban a kárpátaljai választásokon legsikeresebb politikai erő, a kommunisták képviselője.15

A saint-germaini békeszerződés 10-13. cikkelyeiben Csehszlovákia kötelezte magát, hogy „a Kárpátoktól délre lakó rutének területét a Szövetséges és Társult Főhatalmak által megállapított határok között a Csehszlovák Államon belül olyan autonóm egység alakjában fogja megszervezni, amely a Csehszlovák Állam egységével összeegyeztethető legszélesebb körű önkormányzattal lesz felruházva”. Kárpátaljának Csehszlovákiához csatolását a Magyarországgal 1920. június 4-én aláírt trianoni békeszerződés 48. §-a erősítette meg: „Magyarország, amint azt a Szövetséges és Társult Hatalmak már megtették, elismeri a Cseh-Szlovák Állam teljes függetlenségét, amely Állam magában foglalja a ruténeknek a Kárpátoktól délre fekvő autonóm területét.”

Az 1920. évi csehszlovák Alkotmánylevél leszögezte, hogy a Csehszlovák Köztársaság területe egységes és oszthatatlan egészet képez. Ennek az egésznek oszthatatlan része, „mégpedig a Fő- és Társult Hatalmak és a Csehszlovák Köztársaság között 1919. évi szeptember 10-én Saint-Germain-en-Laye-ban létesült szerződés értelmében önkéntes csatlakozás alapján Podkarpatszka Rusz önkormányzati területe, amely a Csehszlovák Köztársaság egységével összeegyeztethető legszélesebb körű autonómiával lesz felruházva”. Csehszlovákia ennek ellenére a vállalt kötelezettségének 1938 őszéig nem tett eleget – leginkább a régiónak a Monarchia időszakából örökölt elmaradottságára hivatkozva –, sőt az 1928-ban életbe lépő közigazgatási reformtörvénnyel egységesítette az ország közigazgatását, és Kárpátalja ezzel az ország egyik tartománya lett (Csehország, Morvaország, Szilézia és Szlovákia mellett). Közigazgatási értelemben csak a kormányzó még 1920-ban bevezetett hivatala különböztette meg, ez a státus azonban inkább csak jelképesnek volt tekinthető, hiszen 1937-ig még a hozzá kapcsolódó jogköröket sem szabályozták.

Ahogy korábban említettük, a „Ruszka Krajna”, azaz a magyarországi ruszinok autonóm területének határai végül nem kerültek kijelölésre, és a mindenkori demarkációs vonalakhoz igazodtak, amelyek később tényleges államhatárokká váltak. Ugyanakkor Csehszlovákián belül a Podkarpatská Rusnak nevezett terület nem foglalta magába az összes csehszlovákiai ruszin többségű régiót. A saint-germaini szerződés értelmében Eperjes és környéke Szlovákiához került, a trianoni békeszerződés pedig Máramarost a Tisza folyó vonalán megosztotta Csehszlovákia és Románia között. Pedig e térség, Eperjestől Máramarosig (tehát nem a közigazgatási és államhatárokhoz igazodva) zsidó történelmi, valamint kultúrtörténeti szempontból is egységes és sok szempontból egyedi régiónak volt nevezhető. A határok megvonása tehát itt sem igazodott az etnikai területekhez, és inkább a dualizmus korában megépített vasútvonalak elhelyezkedése volt irányadó.

Az 1919-es államfordulat után elsősorban magyarok hagyták el Kárpátalját, és telepedtek át a trianoni országterületre. A hagyományos népesség mellett fokozatosan jelent meg a szlovák és nagyobb arányban a cseh telepes- és hivatalnokréteg, amelyek tagjai aztán az időszak végén, az újabb államfordulattal szinte teljes létszámban kényszerűen elhagyták a területet. Munkácson például a cseh hivatalnokok és katonacsaládok elköltözését követően 20-25%-kal apadt a lakosság létszáma, néhol egész utcák váltak lakatlanná.16

A kárpátaljai etnikai viszonyokat a földreformmal összefüggésben végrehajtott ún. kolonizáció is befolyásolta – azaz a többségi lakosság képviselőinek államilag szervezett betelepítése a kisebbség, adott esetben a magyarok által lakott területekre. Csehszlovákiában ezek a telepítések 1921 nyarán kezdődtek el. Az etnikai viszonyok megváltoztatásának szándékán túl a telepítéspolitikában a katonai szempontok is meghatározó szerepet játszottak. A kolonistákat három csoportba lehetett sorolni: a) az országban élő, önként jelentkező csehek, szlovákok, morvák és ruszinok; b) a repatriánsok, azaz külföldről hazatelepülő szlovákok és csehek; valamint c) a legionáriusok, vagyis az első világháború idején az antant kötelékében harcoló cseh-szlovák katonai egységek tagjai. Ez utóbbi egységek Franciaországban, Olaszországban és Oroszországban is szerveződtek. Az olaszországi és a franciaországi légiók hazatértük után jelentős szerepet játszottak az észak-, északkelet-magyarországi vármegyék katonai megszállásában: 1919 januárjában Ungvárra is olasz egyenruhás katonaság vonult be. A hazatérő legionáriusok is jelentkezhettek telepesnek. A legionárius telepek a fontosabb vasúti csomópontok mellett jöttek létre, abból a logikából fakadóan, ami a trianoni határmegvonást is motiválta: így kívánták biztosítani és immár telepes falvak által is védelmezni a kisantant államainak vasúti összeköttetését. Románia például ezen az egyetlen vasútvonalon jutott hozzá a hadianyaghoz az 1859-ben alapított Skoda Művektől, Csehország legnagyobb fegyver- és tömegközlekedési eszközt gyártó vállalatától.

A kárpátaljai magyarság tagjai a telepítéseket úgy értelmezték, hogy a folyamat az etnikai terület megbontására és a nemzet pozícióinak gyengítésére irányul. Nehezményezték többek között azt is, hogy a magyar földigénylők kevés juttatásban részesültek. Némelyek saját megélhetésük veszélyét látták a kolóniákban, mások azonban belátták, hogy a nagypolitika esetleges szándékaiért nem az átlagembert terheli a felelősség. Az 1938-1939-ben visszacsatolt Kárpátalján ugyanakkor a magyar hatóságok már puszta jelenlétükkel is generálták a magyar közvélemény ellenségességét a telepesekkel szemben.17 Egy 1940-ben megjelent kormányzati jelentés leszögezte, hogy „a kárpátaljai területek birtokbavételétől kezdve állandó törekvés volt, hogy a visszacsatolt területeket az oda betelepített és beszivárgott elemektől megtisztítsák, s a terület etnikai képét helyreállítsák”.18 Egy lakossági kérelem pedig így fogalmazott: „Az idetelepített ruszinok földjeit azért bátorkodunk kérni, mert őket a csehek szlávosító célzattal helyezték el köztünk.”19A ruszin telepeseket ennek ellenére a magyar kormány – egyéb megfontolásokból – alig bolygatta.

Ugyanebben az időszakban kelet felől is megjelent egy több összetevős emigráns réteg: az oroszországi események elől menekülő oroszok, a lengyel területekről szintén illegálisan átszivárgó ukránok, valamint a lengyel és orosz területekről egyaránt érkező zsidók. Az illegális bevándorlás ellen a csehszlovák hatóságok változó sikerrel léptek fel.

A zsidók rendszerint az ortodox, nem magyarul beszélő közösségeket gyarapították, az oroszok és az ukránok pedig egyes képviselőik politikai szerepvállalása miatt kerültek középpontba. Különösen 1938-1939 folyamán azzal vádolták őket, hogy kívülállókként beleszóltak a helyi eseményekbe, és a ruszinokkal szemben behozták az „ukránizmust”. A kérdés azonban nyilvánvalóan nem írható le ilyen egyszerűen.

A régió legnagyobb számú népességét mindig is a ruszinok (latinosan: rutének) alkották, ám sem történeti, sem nyelvi értelemben nem egyszerű megválaszolni azt a kérdést, hogy „ki a ruszin?”. Horthy Miklós kormányzó meglehetősen sommás véleménye igencsak egybecseng a hétköznapokban máig élő gondolattal, miszerint a ruszinok a „Kárpátok lejtőin beszivárgott, görög katolikusok” lennének.20 Mi azonban tekintsünk ennél mélyebbre. Az „egy nemzet – egy állam – egy nyelv” modellt mintaként felállító Nyugat-Európától eltérően Közép- és Kelet-Európa soknyelvű és többnemzetiségű birodalmaiban a nyelv és a nemzet sokáig nem kapcsolódott össze egyértelműen. Míg a nacionalizmus Nyugaton egységesítő mozgalomként jelent meg, addig Közép- és Kelet-Európában inkább szeparatista törekvésként érvényesült. 1940-ben a ruszin származású történész, Bonkáló Sándor a következőképpen fogalmazta meg álláspontját. Az ószláv állam, a Kijevi Rusz népessége még önmegnevezésének tartotta a ruszint, amelyet aztán a tatárjárás utáni időszakban a népesség egy része, „hogy megkülönböztessék magukat a moszkvai ruszinoktól [...], felvették az ukrán nevet és csak a halicsi [galíciai] és a magyarországi kisoroszok maradtak ruszinok. Mivel pedig az ukránizmus a múlt században Gácsországban [Galíciában] is tért hódított, a halicsi ruszinok a század végén szintén elvetették a ruszin nevet, és ennek latinosított alakját, a rutént. Így századunkban már csak a kárpátaljai kisoroszok nevezik magukat ruszinoknak, latinul és magyarul ruténeknek.” Bonkáló érveléséből egyértelmű, hogy a „rutén”, illetve „ruszin”, valamint az „ukrán” etnonimák megkülönböztetése nem etnikai, hanem kizárólag politikai alapú: innen lehet felismerni, megkülönböztetni a keleti szlávok ezen népcsoportjainak képviselőit. „A kisorosz (ruszin, rutén), aki ukránnak nevezi magát, önálló ukrán állam felállításáról álmodozik. Az ukrán szónak tehát irredenta jelentése van.” Az értelmiség többnyire ruténeknek nevezi saját népét, „noha a köznép mindig csak ruszinnak, rusznáknak, rusznyáknak mondta magát”.

A mai magyar történeti és nyelvészeti szakirodalom a ruszinokat olyan keleti szláv népcsoportnak tartja, amelyik több száz éves etnikai fejlődés során, elsősorban a mindenkori magyar állam kötelékében fejlődött önálló népcsoporttá, és amelyet a Kárpátok túloldalán élő, eredeti kibocsátó közegétől néprajzi, nyelvi és kulturális jegyek különböztetnek meg. Magyarországon ma hivatalosan nemzetiségként ismerik el a ruszinokat és az ukránokat is. Ukrajna ugyanakkor hivatalosan nem ismeri el sem a ruszin nemzetiség, sem a ruszin nyelv létét, és a ruszinokat az ukrán nemzet egyik néprajzi csoportjának, az általuk beszélt nyelvet pedig az ukrán nyelv egyik nyelvjárásának tartja. Sajátos helyzetet teremtett a 2012-es ukrajnai nyelvtörvény, amely a regionális vagy kisebbségi nyelvek között felsorolja a ruszint is.

A tudományos szakirodalom ismer egy harmadik megközelítést is, amely a ruszinok önállóságát és az ukránoktól való különbözőségét hangsúlyozza. Eszerint a ruszin vagy rutén etnonima a középkori keleti szláv népesség önmegnevezése, a nemzetfejlődés során belőlük alakult ki a mai belarusz, ukrán és kárpáti ruszin etnikum. A kárpáti ruszinok lakóterülete a mai Lengyelország déli, Szlovákia északkeleti szeglete, Ukrajna nyugati határszéle (azaz Kárpátalja), valamint Románia észak-közép területe. A kárpáti ruszinoknál a passzivitástól a politikai extremitásig sokféle állásponttal találkozunk, de még a legerősebb irányvonal sem gondolkozik önálló államiságban, maximális célja az önálló nemzetként való elismertetés és a nyelvi kodifikáció.

Kárpátalján a két világháború közötti csehszlovák időszak a demokratikus berendezkedés jegyében az addigi ruszin (rutén) nemzettudattal párhuzamosan a korábbinál lényegesen nagyobb teret engedett az egyéb kulturális és politikai irányzatoknak. Így a ruszinofilok mellett az ukrán irányvonal is megerősödött, méghozzá annyira, hogy az ún. második Cseh-Szlovák Köztársaság időszakában (1938. október 6-tól 1939. március közepéig), a második kárpátaljai autonóm kormányban, azaz a Volosin-időszakban az ukrán politikai erők kezébe ment át a hatalom.

Ivan Olbracht cseh író, aki a régiót „ezüst földnek”, illetve „névtelen földnek” nevezte, 1931-ben így fogalmazott: „Kárpátalján harc folyik. Célja – a ruszin népet nemzetté tömöríteni, és nevet adni neki. [...] Aki a turistáknál csak kicsit is alaposabban vizsgálódva végigjárta Kárpátalját, az nem kételkedhet az ukrán győzelemben, és nem jöhet zavarba a cseh nyelv gyors terjeszkedése láttán sem. A cseh nyelv az országrész történetének egy szakasza folyamán hivatalos és kereskedelmi nyelv lesz. Nem több. Miért kell az ukrán nyelvnek győznie? Néhány nagyon komoly okból. Először is azért, mert a nép nagyon rosszul érti vagy egyáltalán nem érti az oroszt, viszont az ukrán közel áll az itteni nyelvjárásokhoz. Továbbá azért, mert az ukrán mozgalom vezetői harciasak, találékonyak, és minthogy részben Lengyelországból menekültek ide, már Badeni [gróf Badeni Kázmér, 1888-tól galíciai helytartó, 1895 és 1897 között az osztrák kormány miniszterelnöke] ideje óta politikai képzettségre tettek szert.” És mert – teszi hozzá – ezt az irányzatot támogatja az ifjúság és a nagyobb politikai pártok.21

A már idézett kommunista politikus, Török Pál a prágai parlamentben 1934-ben így szólalt fel: „Különös az ukrán és a magyar burzsoázia szerepe Kárpátalján. Az ukrán burzsoázia Nagy-Ukrajna felé kacsingat, vagyis szeretné, ha Ukrajnát, amely ma Szovjetoroszországhoz tartozik, elszakítanák, és egy imperialista védnökség alatt álló Nagyukrajnát teremtenének meg. A magyar burzsoázia természetesen táplálja és terjeszti a revízió gondolatát, újból Nagy-Magyarországot akarnak, hogy így újból egy imperialista háborúba kergesse a dolgozók millióit.”22

A két világháború közötti Kárpátalja megismerését a szépírók alkotásai is segítették. Balogh Edgár vagy Fábry Zoltán többnyire a végtelen szegénységet ecsetelték, amivel a magyar olvasó számára sok újat nem mondtak, a cseh írók azonban – mint Karel Čapek vagy Ivan Olbracht – felfedeztették az ismeretlen tájat olvasóikkal. Különösen Olbracht szentelt nagy figyelmet a vidéknek, szépirodalmi alkotásokban és esszékben rögzítette sokszor cseppet sem hízelgő személyes tapasztalatait az itt élőkről, és mint elismert, több nyelvre lefordított író, tekintélyként hozhatta a világ tudomására mondandóját. A szintén író Dobos László megfogalmazásában: „Ott fent, a hegyek közt, a kenyér volt az isten, tudod-e? Nem kellett oda elmélet meg Marx. Csak nézni, figyelni a nyomort. Jártak oda olyan tifélétek Prágából is, ott jegyezgetett az az Olbracht. Kenyeret persze az sem hozott, de legalább világgá ordította, amit látott, mert annyi főtt krumplit, annyi főtt paszulyt, annyi éhes nyeldeklést nem evett egész Európa, mint az akkori Kárpátalja. Meg az a temérdek kódus zsidó.”23 Az író, irodalomtörténész Spiró György pedig így vélekedett Olbracht két kárpátaljai témájú művével – a Nikola Suhaj, a betyár és az Átok völgye – kapcsolatban: „Bőven elég egy írói életműben két remekmű. Egy is elég volna. Őszintén szólva ezt a két művet egész földrészek modern irodalmáért nem adnám oda.”24

A kárpátaljai magyar közösség is sajátos utat járt be ebben az időszakban. Nehezen élte meg az államváltást és annak következményeit. Az első világháború végén, a nemzetközi szerződések megkötéséig a hétköznapi valóságtól elrugaszkodva gondolkodtak a körülöttük zajló eseményekről, és a hivatalnokok, valamint a tisztviselők az első időszakban nem tették le a kötelező esküt az új csehszlovák államra. A magyar értelmiség értetlenül állt szemben azzal a ténnyel, hogy a ruszinok politikai öntudata megnövekedett, nincs szándékukban a magyar politikára támaszkodni, és saját érdekeiket ezentúl önállóan akarják képviselni. Ahogy azonban teltek az évek, és az új határok mentálisan is bizonyossággá váltak, a csehszlovák évtizedek alatt a kárpátaljai magyar közösség is megszervezte önálló közéletét, kulturális közegét, politikai intézményeit – az utóbbiakat nem teljesen függetlenül a hivatalos Budapest befolyásától.

Kárpátalja lokális és szélesen értelmezett történetével kapcsolatban a folyamatos diskurzusok kulcskérdése végső soron mindig visszavezethető volt arra, hogy a történelem szereplői – a helyi közösségek hétköznapi életének szintjén éppúgy, mint a politikában – új betelepültek, vagy bizonyos időtávlatból immár őslakosokká váltak. Míg egyéni szinten az „újakat” a „többiek” mindig betelepültnek látják, addig közösségi szinten a fő kérdés úgy hangzik: ki volt itt először?

Jegyzetek

1Vö. Vehes, Mikola et al. (szerk.): Kárpátalja évszámokban: 1867-2010. Ungvár, Hoverla, 2011, 9-11.

2Aleida Assmannt idézi: S. Varga Pál: Kollektív emlékezet és történeti tudományok. Studia Litteraria, 2012, 1-2. szám. 32.

3A „hegyvidéki” és az „alföldi” részek együtt. L. Fedinec Csilla-Vehes Mikola (szerk.): Kárpátalja 1919-2009: Történelem, politika, kultúra. Budapest, Argumentum, 2010, 178.

4Vö. Loew, Peter Oliver-Christian Pletzing-Thomas Semer (szerk.): Wieder-gewonnene Geschichte. Zur Aneignung von Vergangenheit in den Zwischen-räumen Mitteleuropas. Wiesbaden, Harrassowitz Verlag, 2006.

5Krúdy Gyula: Havasi kürt. Ruszin-Krajna kistükre. Budapest: Ruszka-Krajnai Népbiztosság, Garai nyomda, 1919.

6Munkás Újság, 1945. július 15. Vö. M. Takács Lajos (szerk.): Aprópénz a történelem színpadán. A kárpátaljai magyar nyelvű sajtó 1945-1948. Ungvár-Budapest, Intermix Kiadó, 1994, 52-53.

7Baubinas, Ricardas: Európa közepe Európa közepei között. 2000, 2003, 7-8. szám, 38-40.

8Cholnoky Jenő: Az Északkeleti-Felvidék. Turisták Lapja, LI. évf., 4. szám, 1939. április.

9Jászi Oszkár válogatott levelei. Budapest, Magvető, 1990, 420.

10MNL OL, K 27, Minisztertanácsi jegyzőkönyvek, 1918. XII. 29.

11Jászi Oszkár: A Monarchia jövője. A dualizmus bukása és a dunai egyesült államok. [Reprint] Budapest, Maecenas, 1988.

12Jászi Oszkár válogatott levelei, 1990, i. m. 427.

13Cs. Szabó László: Őszi nappalok (Napló) 1938. október 31. Nyugat, 1939, 1. szám.

14Nemzetgyűlési napló, 1920., III. kötet, 27.

15Poslanecká sněmovna Parlamentu České republiky. Příloha k těsnopisecké zprávě o 327. schůzi poslanecké sněmovny Národního shromáždění republiky Československé v Praze v úterý dne 15. května 1934. Řeč posl. Töröka. http://www.psp.cz/eknih/1929ns/ps/stenprot/327schuz/prilohy/priloh01.htm (Utolsó letöltés: 2015. szept. 6.)

16Szakál Imre: Az első Csehszlovák Köztársaság telepítéspolitikája revíziójának kísérlete Kárpátalján 1938 és 1944 között. Fórum Társadalomtudományi Szemle, 2013, 1. szám. 79.

17Uo. 78.

18Idézi: uo. 79.

19Uo. 80.

20Horthy Miklós: Emlékirataim. Buenos Aires, 1953, 210.

21Olbracht, Ivan: A névtelen föld. In: Uő: Kárpátaljai trilógia. Fordította Zádor András. Budapest, Európa, 1987, 406-407.

22Poslanecká sněmovna Parlamentu České republiky. Příloha k těsnopisecké zprávě o 327. schůzi poslanecké sněmovny Národního shromáždění republiky Československé v Praze v úterý dne 15. května 1934. Řeč posl. Töröka. http://www.psp.cz/eknih/1929ns/ps/stenprot/327schuz/prilohy/priloh01.htm (Utolsó letöltés: 2015. szept. 6.)

23Dobos László: Az öreg. Irodalmi Szemle, 1987, 2. szám. 119.

24Spiró György: Ivan Olbracht. http://dia.pool.pim.hu/html/muvek/SPIRO/spiro00098a/spiro00166/spiro00166.html (2015-09-06)

A képek forrásai

Hodinka Antal Intézet, Beregszász

Fortepan (73880, Romák Éva); www.fortepan.hu

Tartalom

Előszó

Európa közepe

Az első bécsi döntés

Rongyosok, időjelzők, térképhelyesbítők

Kárpáti Ukrajna

Felvidéki, kárpátaljai szellem és nemzethűség

Egy kis romantika

A Kárpátaljai Kormányzóság

A kormányzói biztosok

„Zsidókérdés”

A vég

Kronológia

Jegyzetek

Irodalom

Névmutató

A képek forrásai

www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Barlow Condensed – SIL Open Font License
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0