Janecskó Kata

Ártatlanul
elítélve

részlet

Corvina

© Janecskó Kata, 2021

A borítót tervezte: Karcagi Klára

Kiadja 2021-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

ISBN 978 963 13 6785 0

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette: Ambrose Montanus

Hajnali négy órakor az Er0700 számú rab előtt kinyílt a Váci Fegyház és Börtön kapuja.

Az elmúlt néhány napban szakadatlanul azt hajtogatták neki odabent, hogy nem jó pont halottak napján szabadulni, a helyében maradnának másnapig, de mit bánta ő a babonát. Újra szabad lehet.

Autóval jöttek érte. A váci benzinkútnál megálltak, Gergő – mert odakint már újra így hívták – megivott egy energiaitalt és elszívott egy cigarettát. Aztán visszaültek a kocsiba, beautóztak Budapestre az Oktogonhoz. Gergő végre evett egy jót a McDonald’s-ban.

Később, mikor már egyedül kószált a városban, furcsa érzés fogta el: Megijedtem. Megálltam a zebránál, vártam, hogy zöld legyen, aztán elkezdett beszélni a jelzőlámpa, hogy most már zöld, át lehet menni. Úristen, mondom: ennyi idő alatt mennyi változás történt!

De azért csodálatos nap volt az a november elseje. Nagy kő esett le a szívéről, hogy tényleg kint van. Megviselték a fegyházban töltött évek, még úgy is, hogy az intézményi korlátok közé szorított lét Gergőnek ismerős volt. Intézetben töltötte a gyerekkora jó részét, és még a bezártsággal kapcsolatban is szerzett a fegyház előtt némi tapasztalatot. Elvégre zárt osztályon volt éppen akkor is, amikor a város túloldalán elkövették a rablást, amiért lecsukták.

1. fejezet

Hogy tehették ezt, hogyan tehették? Nem tudom, de megtették. Megtették azelőtt is, megtették ma este, megteszik újra, és valahányszor megteszik, úgy látszik, csak a gyermekek sírnak. Jó éjszakát.1

Negyvenegy. Néhány óra alatt negyvenegy címet szedtek össze a barátaim, amikor a Facebook-oldalamra kitettem a kérést: mondjanak olyan filmeket vagy sorozatokat, amelyek ártatlanul börtönbe került emberekről szólnak. A remény rabjai. Pillangó. Orange is the New Black. Making a Murderer. When They See Us. Apám nevében. A martfűi rém. Érkeztek a címek, a lista egyre hosszabb lett, és ahogy bővült, az járt a fejemben, hogy bár így nyilván a közelébe sem jutunk a teljes listának, de legalább elméletileg létezhet teljes lista. A témát nyilván érdekesnek találja a világ. Ha valaki kellő elszántsággal nekiállna, össze tudná írni az összes, erről a témáról szóló film és sorozat címét. Azoknak a száma, akik a valóságban ártatlanul ültek vagy ülnek börtönben, nem egyszerűen csak ismeretlen, hanem megismerhetetlen.

Persze vannak azért adatok, amikről van tudomásunk, leginkább angolszász országokból. Az Egyesült Államokban halálra ítéltek 4,1 százaléka bizonyítottan ártatlan volt az ezredforduló körüli, harmincéves időszakban.2 Százból négyen. Ennek a könyvnek az írása idején 185-nél járt a halálra ítélt, de később tisztázott ártatlanok száma.3 A tévesen bűnösnek talált, majd utólag felmentett emberek eseteit gyűjtő amerikai jegyzék4 2768 ügyet tartalmaz, csak az 1989 utáni időszakból. Ők átlagosan kilenc évet ültek.

Az Egyesült Királyságban működő Büntetőügyeket Felügyelő Bizottság 1997-es indulása óta 4665 olyan, korábban már jogerősen elbírált ügyet küldött vissza a bíróság elé, amelyben aztán sikerre is tudták vinni az ártatlanul elítéltek fellebbezését. Németországban nemrég gyürkőztek neki egy átfogó, empirikus vizsgálatnak a témában, 2019-ben jelent meg az eredménye.6 A németek 37 olyan rabot azonosítottak, akik az 1990 utáni időszakban jogerősen kiszabott szabadságvesztésüket töltötték, míg végül perújítással fel nem mentették őket.

Magyarországról efféle adataink nincsenek. Nagyobb kutatás nem készült itthon. Az Országos Kriminológiai Intézet radarján nincs rajta a téma. Az Országos Bírósági Hivatal, mivel nem gyűjt ebben a tárgykörben adatokat, nem tudja megmondani, hány perújítással elővett bűnügy ért véget rács mögé zárt ártatlan emberek felmentésével.

Amit tudunk, hogy a magyar költségvetésbe évek óta minden egyes évben 120 millió forintot terveznek be célelőirányzatként „a büntetőeljárásról szóló törvény alapján megállapított” kártalanításra, azaz olyan emberek anyagi kompenzálására, akiknek a szabadságát jogtalanul korlátozták. Többségüket olyanok teszik ki, akik ártatlanul börtönbe kerültek hosszabb-rövidebb időre, akiket letartóztattak vagy éppenséggel akár el is ítéltek. Csak 2020-ban 65 esetben fizetett kártalanítást a magyar állam ilyen ügyben jogerős bírósági határozat alapján.

Persze nem feltétlenül indít mindenki, akivel igazságtalanság esett meg kártalanítási pert, és aki indít, az sem biztos, hogy nyer. Arról pedig csak halvány elképzeléseink lehetnek, hogy hányan vannak azok, akiknek nincs is módjuk perelni, mert bár ártatlanok, ártatlanságuk hivatalosan nem bizonyosodott be, nem tudták tisztázni magukat. Magyarországon ebben a témában még becslések sem igen vannak.

Az Egyesült Államokban, ahol az ártatlanul elítéltek ügye régóta fontos, ez sokat kutatott téma bőséges szakirodalommal. Jellemzően valahová az 1 és 5 százalék közé szokták becsülni a súlyos bűncselekmények kapcsán tévesen elítéltek arányát. Az iszonyatosan nagy börtönpopulációjáról hírhedt országban ez azt jelenti, hogy jó eséllyel ebben a pillanatban is tízezrek ülnek Amerika-szerte börtöncellákban úgy, hogy nem követték el azt, amiért bezárták őket.

A becsléshez kiindulópontot szolgáltatott és elég riasztó eredménnyel járt például az a vállalkozás,7 amikor újrateszteltek egykor begyűjtött DNS-nyomokat, emberölések, illetve szexuális jellegű támadások bizonyítékait. A nagy és tulajdonképpen véletlenszerűen, a DNS hozzáférhetősége alapján összeállt mintába 634 bűneset került bele, mind 1973 és 1987 között történtek Virginia államban. Az ügyek körülbelül 5 százalékában a DNS alapján ki lehetett zárni a lehetséges tettesek, vagyis, ha óvatosabban fogalmazunk, a terhelő bizonyíték lehetséges forrásai közül azt, akit elítéltek az adott bűncselekmény miatt.

Az utólagos felmentések amerikai jegyzéke kizárólag olyan nyilvánosan megismerhető ügyekből épült fel különféle szempontok szerint leválogatható, kereshető adatbázissá, amelyeknél tiszta a végső jogi helyzet: a jogerős befejezés felmentés lett. A részletes esetleírásokat tartalmazó jegyzéket, több amerikai egyetem közös projektjét azzal a céllal hozták létre 2012-ben, hogy tanulhassunk a múltbeli hibákból, hogy jobbak legyenek az esélyek az ártatlanokat sújtó téves ítéletek elkerülésére.

Kíváncsiságból küldtem egy kérdést a kommunikációs csapatuknak: mit gondolnak, mennyire lehet érvényes a világ más részein, Európában, vagy mondjuk Magyarországon, ami az adatbázisukból kirajzolódik a téves ítéletekről, a gyakoriságukról, az okairól? A Pulitzer-díjas újságíró, Maurice Possley azt írta vissza tömören, barátságosan, hogy nem tudnak válaszolni a kérdésemre, mert ők kivétel nélkül kizárólag egyesült államokbeli eseteket vizsgálnak. A különböző országok igazságszolgáltatási rendszere bizonyos dolgokban hasonló, másokban eléggé eltérő lehet. Gyanítja, hogy a téves ítéletek mögötti tényezők mind megjelenhetnek máshol is, de hogy hol mely faktorok a leggyakoribbak, az csak akkor derül ki, ha nekiállunk valós, tényleges eseteket elemezni.

Valami ilyesmi következik ebben a könyvben. Olyan esetekről, többségében magyarországi történetekről lesz szó, amelyekben ártatlan emberek kerültek rács mögé.

Pusoma Dénes. Kaiser Ede. Néhányuk nevét sokan ismerik. Másokról eddig nem jelent meg egyetlen sajtóhír sem. Vannak köztük, akiket jogerős ítélettel mondtak ki bűnösnek, és rendkívüli jogorvoslattal, perújítás után mentették fel végül őket. Vannak, akiket első fokon elítéltek, de fellebbezéssel még a szokásos eljárás során sikerült kiharcolniuk a felmentésüket. Vannak, akiket el sem ítéltek, a vádemelésig sem jutott el az ügyük, de letartóztatásuk során megtapasztalták, milyen, ha az embert ártatlan létére bűnözőnek nézik, és megfosztják a szabadságától.

Természetesen a jogbiztonság, az igazságszolgáltatás működése felől nézve óriási különbség van aközött, hogy megszületik-e az ártatlan embert sújtó téves ítélet, bekövetkezik-e justizmord, vagy pedig arról van szó, hogy egy rossz vágányra ráállt nyomozás során átmenetileg gyanúsítottá válik valaki. Az egyik: riasztó jele annak, hogy a rendszerrel baj lehet. A másik: példa arra, hogy a rendszer normálisan működik, hiszen lám, képes volt a korrekcióra.

Amit viszont azok a szabadságukat elveszített és potenciális bűnösként kezelt emberek átélnek, akikkel egyik vagy másik megtörténik, az nem sokban különbözik egymástól.

Újságíróként engem a legjobban a történetek érdekelnek. Ezek a történetek, függetlenül attól, hogy a főszereplőik lezuhantak-e a képzeletbeli gödör legmélyére, vagy elkapta őket még azelőtt valamelyik védőháló, valójában feltűnően hasonlóak. A tévedést olykor sikerül viszonylag hamar helyre tenni, máskor görgetik, görgetik tovább éveken át, de az ártatlanok bajba keveredéséhez vezető utak, tényezők, okok, körülmények, hívjuk ezeket bárhogy, ugyanazok.

2. fejezet

Csak egy zavar e semmiben, mért nincs bűnöm, ha van?8

2003. március 28-án hajnali 4 óra 10 perc körül a Bajcsy-Zsilinszky út bérházainak egy második emeleti lakásában az egyedül élő idős lakó arra ébredt, hogy az ágya és a ruhásszekrénye között egy magas, vékony férfi áll, háttal neki, és épp kinyitja a felső szekrénye ajtaját. Amikor a behatoló meglátta, hogy nézi az asszony, azt suttogta neki: maradjon, ahol van, és nem esik bántódása. Miközben beszélt, egy erős fényű, kicsi zseblámpával a nő szemébe világított. Aztán az ágyában ülő nyolcvanéves asszony fejére húzta a takarót. Az asszony nagyon megijedt, nem mert kilesni a takaró alól, így látni nem látta, csak hallotta, ahogy matatnak a lakásában.

A rabló aztán ráparancsolt, hogy adja meg a pin kódokat a bankkártyáihoz. – Rendőrségi akció – hazudta, végső soron feleslegesen. Nem ezen múlt, hogy a rettegő áldozat engedelmeskedett. Amikor megkapta, amit akart, a rendőrös elterelést folytatva megszólalt: – Felírta, őrmester? – mintha a társához beszélt volna, de a takaró alatt reszkető asszony nem hallott más hangot, így nem lehetett biztos benne, volt-e ott tényleg még valaki, vagy ez is csak a színjáték része volt.

Mindenesetre legalább tényleg nem bántották. A férfi, mielőtt elment volna, rászólt, hogy egy óráig maradjon veszteg, mert különben baj lesz, tudni fogja, kint áll az ajtaja előtt. Ezzel kilépett a szobaajtón, becsukta maga után, majd ugyanígy tett az előszobai és végül a kinti, a bejárati ajtóval is. Aztán elnyelte a pesti hajnal.

Az áldozat körülnézett a lakásában. Látta, hogy a telefonja vezetékét elvágták. Azt, hogy az ablakot felfeszítve jutottak be hozzá, csak később vette észre. A konyháját nem túrták szét, de a behatoló elvett a helyéről és szétszórt egy tárkonyos fűszert. Nyoma veszett két bankkártyának, körülbelül kétezer forintnyi készpénznek és egy tízezer forintot érő Casio órának. Az asszony hamar rájött arra is, hogy leemeltek pénzt a számlájáról. Később kiderült, hogy több részletben összesen 75 ezer forintot vettek fel.

Utólag végiggondolva érthetőnek tűnt, mi és hogyan történt. Könnyedén kifigyelhették a körfolyosóról, hogy az ablakon át be lehet jutni a lakásába, és azt is, hogy egyedül él. Értesítette a rendőrséget. A férfiról, akit a szekrénynél megpillantott, csak elnagyolt személyleírást tudott adni, mert nem látta jól. 30-40 év körülinek, körülbelül 180 centi magasnak, vékony testalkatúnak írta le. A nyomozás több ismeretlen tettes ellen indult meg.

Rövidesen egy ígéretesnek tűnő nyom került a rendőrség kezébe: egy ATM kamerája felvételt készített azokról, akik az áldozattól elrabolt bankkártyát használták. Egy 2003. április 7-i keltezésű, a BRFK Nyomozó Főosztály 1. rablási alosztályán készült jelentés az ATM-nél készült felvétel kapcsán megemlíti, hogy azon látszik több alkalommal két férfi arca is, és hogy egy rendőr hadnagy, akinek megmutatták a felvételt, a fekete kapucnis férfiban ismerős figurát vélt felfedezni. Az illető, egy bizonyos S. J. többször volt már büntetve rablásért, garázdaságért, lopásért, és a személyiigazolvány-képe hasonlított a kapucnis alakhoz.

Csakhogy amikor rákerestek a büntetés-végrehajtási nyilvántartásban, a következő meglepetéssel szembesültek: S. J. éppen lopásért ül, és ült már a Bajcsy-Zsilinszky úti rablás idején is. Az ügyben nyomozó rendőrök így hát első kézből szereztek tapasztalatot arról, hogy milyen könnyű lyukra futni, téves felismerésre jutni egy rossz minőségű kapucnis kép alapján. De persze ez nem volt akadálya annak, hogy tovább próbálkozzanak a kezükbe került ATM-es felvétellel.

A rögzített képeket, ahogy az gyakran előfordul, amikor a nagyobb nyilvánosságtól remélnek segítséget, közzétette a rendőrség. Hátha valaki felismeri a rajtuk látható alakokat. Rablókat keresünk – ez volt a címe a 2003. május 6-án megjelent felhívásnak. És aztán május 30-án 11 óra 37 perckor a telefontanú számra megérkezett a hívás, amiben reménykedtek. A bejelentő a képen felismerni vélte Varga Gergő Péter Budapest, VII. kerület, Akácfa utca (...). szám alatti lakost, aki a jelzett címen tartózkodik állandó jelleggel – rögzítették írásban a telefon után.

Varga Gergő 19 éves volt ekkoriban, és az édesanyjával élt az Akácfa utcai lakásban, amelynek a címét a bejelentő olyan készségesen megadta. 2003. július 9-én rendőrök jelentek meg az ajtajukban. Azt mondták, hogy be kéne menni tanúskodni. De gyorsan kiderült, hogy ennél többről van szó. Ahogy kiléptem az ajtón, már kattant a bilincs hátul – idézi fel Gergő, hogy az ő szemszögéből hogyan vette kezdetét a történet azon a nyári napon. Kerestek a lakásban egy kapucnis pulóvert. Mikor találtak egyet, fogták, és azzal együtt indultak be Gergővel a Teve utcába. Gergő az autóban tudta meg, hogy rablással gyanúsítják. A Teve utcában felvitték – ha jól emlékszik – a nyolcadik emeletre. A fejére ráhúztak egy fekete, lyukacsos sapkát, azon keresztül nem látott, csak képfoszlányokat.

Ahogy mondja: Onnantól kezdve beindult ez a lavina.

Hosszú órákon át tartó kihallgatás kezdődött. A rendőrök elmondták, mi történt a Bajcsy-Zsilinszky úton március 28-án, és várták a beismerést. A nyolc osztályt végzett Gergő mai fejjel azt mondja: teljesen naivan állt a dologhoz. És volt egy apró részlet, egy banális körülmény, ami végül drámai jelentőségűnek bizonyult. Gergőnek vécére kellett mennie. Nem szégyen, én el akartam menni a mosdóba már nagyon régen, még otthon. Mondták, hogy majd bent. Miután beértek, újra szólt, hogy ki szeretne menni a mosdóba. Ameddig nem ír alá, addig nem megy sehova – Gergő elmondása szerint ez volt a válasz, és a kihallgatói tartották is magukat ehhez.

Valaki folyamatosan írt, Gergő hallgatta a gépelést, ahogy betűkkel, sorokkal teltek meg a lapok. Abszurdnak érezte, hogy ő követte volna el a rablást, de nem jutott eszébe semmi, amivel bebizonyíthatta volna, hogy nem ő volt. Össze voltam zavarodva, nekem abszolút nem volt még ilyen kaliberű dolgom. Meg voltam szeppenve az egésztől, illetve tényleg, már nagyon régóta el akartam menni mosdóba. Egy ponton már csak várta, hogy fejezzék be a gépelést, és legyen vége.

Megszületett a beismerő vallomás. Részletes történet volt három elkövetőről: Gergőről, valamint egy bizonyos Sándorról és Erikáról. A sztori így szólt: Sándor és Erika egy Akácfa utcai sörözőben szólították meg Gergőt, és hívták, hogy menjen velük, segítsen be egy bűncselekmény elkövetésébe némi részesedés fejében. Ő ráállt, mire beszálltak Sándor kocsijába, és elautóztak az V. kerületbe. Leparkoltak, bementek egy bérházba. Sanyi és Erika felmentek az emeletre, Gergő pedig azt a feladatot kapta, hogy maradjon lent a belső udvarnál, és figyeljen. Sanyi és Erika egy idő után visszatért a rablott holmival, és a hármas elhagyta a helyszínt.

Az irat szerint a jegyzőkönyvet 2003. július 9-én 16 óra 10 perckor zárták le. Gergő emlékei szerint délelőtt vitték be. Az indulás pontos idejét nem tudja már, de annyi biztos, hogy írásban is rögzítették, hogy 11 óra 35 perctől hivatalosan bűnügyi őrizetben volt. Azóta nem pisilt. A papíron az eljárásban részt vevő személy és képviselője kipontozott rész felett csak egy aláírás szerepelt. Képviselő, azaz ügyvéd, nem volt a láthatáron. Utólag gondolkodik az ember. Semmit nem kellett volna aláírnom, be kellett volna vizelnem. Ennyi – mondja Gergő ma arról az egyetlen aláírásról, a sajátjáról.

A vallomás bizonyos részletekben nagyon is konkrét volt. Szerepelt benne például, hogy pontosan hogyan helyezkedett el Sándor kocsija a parkolás után: Az autó orra a Deák tér felé nézett. Benne volt egy olyan, Gergőt különösen rossz színben feltüntető mondat is, ami egyenesen annak a beismerését jelentette, hogy ha a lakásba be nem is lépett, csak odalent várakozott, arról azért így is tudott, hogy a társai fenyegetik az áldozatot. Közben erőszakos, de halk beszédet hallottam, gondoltam is, hogy fenyegetik a hölgyet – olvasom a beismerésben.

Ugyanakkor Gergő adós maradt a válasszal arra a rendőri kérdésre, amire jó eséllyel a valódi rablók egyike tudott volna válaszolni. Nem tudta megmondani, milyen név szerepelt a bankkártyán. Nagyon siettem – ez volt a magyarázat.

Gergő aznap már nem ment haza a Teve utcából. Őrizetbe vették, majd előzetes letartóztatásba került. A beismerő vallomást szeptember 2-án visszavonta. Ezen a kihallgatásán már ügyvéd is volt mellette a Gyorskocsi utcában. A korábban előadott vallomásom kitaláció. Július első napjaiban a Budapest VII. Akácfa utcában hallottam egy hasonló történetet, azt cifráztam ki a vallomásomban. Nem tudom már, hogy kitől hallottam, és a pontos történetre sem emlékszem. Kérdésre elmondom, hogy teljesen véletlen, hogy az általam hallott történet kicifrázva ráillik a terhemre rótt bűncselekmény részleteire. Kérdésre válaszolva pedig szerintem az ATM-felvétel nem hasonlít rám, nem én vagyok rajta. Ez került az aznapi kihallgatási jegyzőkönyvbe. Nagyon össze voltam kavarodva – magyarázta a kihallgatóinak Gergő, hogyan vallhatott be július 9-én olyat, amit nem követett el.

Nem sokkal ezután egy időre jobbra fordult a helyzete. 2003. szeptember 15-én kiengedték az előzetes letartóztatásból, ettől fogva szabadlábon védekezhetett.

A büntetőper 2005 szeptemberében kezdődött el. Gergő egyedül ült a vádlottak padján.

A beismerésben szereplő történet másik két szereplőjét, „Sanyit”, aki a kicifrázott történet szerint sportosan öltözködik, fonott láncot hord a nyakában és copfban viseli vállig érő haját, valamint „Erikát”, a nem túl hízelgő személyleírás szerint „züllött külsejű”, nem szép arcú, vörös, tüsi hajú nőt az eljárás során sohasem sikerült azonosítani.

Három tárgyalási nap volt összesen. A bíróság meghallgatta a rablás áldozatát, az idős asszonyt, aki elmondta, életében nem félt annyira, mint azon a hajnalon. Bár fizikailag nem bántották, érezte, hogy komolyan gondolják a fenyegetést. Gergőt nem ismerte fel, de ez nem okozott fennakadást, hiszen, ha igaz lett volna a beismerő vallomásban leírt történet, akkor Sanyit kellett volna látnia a szekrénynél, nem Gergőt.

A Pesti Központi Kerületi Bíróság 2006. április 27-én ítéletet hirdetett. Gergőt három év fegyházra ítélték. Bűnösnek találták bűnsegédként a rablásban, valamint készpénzt helyettesítő eszközzel visszaélés vétségében a bankkártyahasználat miatt. Ráadásként előszedték egy régebbi, piti lopási ügyét, amiért annak idején elszámoltatták, de eredetileg nem kapott büntetést érte, csak próbára bocsátották. Hogy mi volt ez a régi ügy? A 2006-os ítélet feleleveníti. Még 2000 nyarán Gergő másodmagával, miután mindketten ittak, elment egy mezőgazdasági bolthoz. A másik bemászott a kerítésen a külső raktárhoz, és kiadogatott Gergőnek a kerítésen át öt darab alumínium létrát és egy zsámolyt. Nem gazdagodtak meg a dologból: később mindent visszaadtak a sértettnek, a zsámolyt is meg az időközben tizennégy apró darabra tördelt létrák maradványait is, csak azokkal már nem ment sokra a tulajdonosuk.

Az ezzel az esettel nehezen összemérhető súlyú rablási ügyben nem volt Gergő ellen más bizonyíték, mint az ATM-es felvétel a kapucnis alakról, és a saját, visszavont beismerő vallomása.

A jegyzőkönyvek szerint Gergő a tárgyaláson ingadozott. Volt, amikor az emlékek hiányáról beszélt Nem emlékszem már az egészre. Homályba ment., volt, hogy a megbánását bizonygatta, máskor megpróbált kiállni magáért. A nyomozónak a vallomása ez, nem az én vallomásom – mondta, amikor elé tárták a rendőrségen tett beismerő vallomást. A jegyzőkönyv szerint ekkor a tanács elnöke rögtön figyelmeztette a hamis vád következményeire, arra célozva, hogy ezt a bűnt követi el, ha igaztalanul vádolja vallomásfabrikálással a rendőröket.

Az utolsó tárgyalás a feljegyzés szerint 13 órakor kezdődött, és 13:40-re már le is zárták a jegyzőkönyvet. Gergő az utolsó szó jogán már csak ennyit mondott: Megbántam a bűneimet. Dolgozom családi vállalkozásban. A három év fegyházról szóló ítélet ellen senki sem fellebbezett.

Gergő leülte a büntetését, ha nem is a teljes három évet, de a nagy részét, mielőtt feltételes szabadlábra bocsátották 2008. november 1-jén. Odabent, a váci fegyházban feltámadt benne a küzdeni akarás, ami hiányzott akkor még, amikor elszalasztotta a fellebbezés lehetőségét. És tudatára ébredt egy olyan ütőkártyának, ami aztán kellőképpen erősnek bizonyult a perújítás kiharcolásához, és végül, nagy sokára, Gergő utólagos, jogerős felmentéséhez is. A rablás időpontjára, 2003. március 28-ára Gergőnek betonbiztos alibije volt. Az Országos Pszichiátriai és Neurológiai Intézetben, az OPNI-ban volt drogelvonón, ahová önként vonult be, mert meg akart szabadulni a függőségétől. Zárt osztályon kezelték. 2003. március 27. napjának 18 óra 20 percétől 2003. április 3. napjának 11 óra 52 percéig az intézetben kezelés alatt állt. Arra, hogy hogyan sikerült kiharcolnia a perújítást és a neve tisztázását, később visszatérünk.

***

Most maradjunk egy kicsit még a beismerő vallomásnál. Mi a csudáért vall be valaki egy olyan bűncselekményt, amit nem követett el? És milyen gyakran fordul ez elő?

A második kérdésre röviden azt mondhatom: sokkal gyakrabban, mint hinnénk. Az amerikai Innocence Project saját esetstatisztikái9 szerint a hamis beismerés az egyik leggyakoribb a téves elítéléshez vezető faktorok között. A program által felkarolt és DNS-bizonyíték segítségével tisztázott ügyek 29 százalékában szerepet játszott. Kevésbé magas, de szintén jelentős, 12 százalékos arányt látunk az utólagos felmentéssel végződött amerikai ügyek adatbázisában,10 amelynek jóval nagyobb a merítése, mint az Innocence Projectnek, mert ide nem csak olyan ügyek kerülnek be, amelyekben DNS hozott fordulatot. (Sőt, az itt összegyűjtött 2768 eset négyötödében nem genetikai bizonyítékon múlt az érintett személy tisztázása.)

Vannak az önkéntes, tudatosan hamis beismerésnek olyan különleges, filmbe illő esetei, mint amikor valaki egy számára fontos ember, mondjuk családtag helyett vállalja magára a másik által elkövetett bűncselekményt. Aki szeret híres bűnügyi rejtélyekről olvasgatni, azoknak ismerős lehet az a visszatérő jelenség, hogy fel-felbukkannak emberek, akik feltűnési vágyból vagy valami más, gyakran pszichés problémákkal összefüggő okból saját magukat nevezik meg tettesként. A máig megoldatlan Bodom-tavi mészárlás, a Fekete Dáliaként elhíresült Elizabeth Short vagy a hatéves JonBenét Ramsey meggyilkolása: mindegyik bűntényre akadt jelentkező. De ezek azért extrém esetek. Nézzük, mi a tipikusabb változat.

A hamis beismerés lehetséges magyarázatait keresve ami a legtöbbünknek elsőre, automatikusan eszébe jut, az a külső nyomás. Leginkább fizikai erőszak, kényszervallatás formájában szokás ezt elképzelni, de a nyomás ezerféleképp érkezhet, kevésbé látható és nem büntetendő formákban is.

Önmagában a kihallgatások környezete és körülményei sajátos pszichikai hatást gyakorolnak a terheltre. Mindezekből megállapítható, hogy a nyomozó hatósági dominancia mellett, a terhelt számára idegen és izolált környezetben folytatott kihallgatások során a terhelt kiszolgáltatottá válhat – fogalmazta meg a magyar Alkotmánybíróság is egy 2013-as határozatában.11

A nyomásgyakorlással nemcsak azt lehet elérni, hogy valaki ártatlan létére, az igazságot tudva és annak ellenére bevalljon egy bűncselekményt, amit nem követett el, hanem bizonyos esetekben akár azt is, hogy az ártatlan ember maga is hinni kezdjen a saját bűnösségében. Ha egy erre fogékony, sérülékeny gyanúsítottat azzal szembesítenek, hogy megkérdőjelezhetetlen bizonyítékok vannak a bűnösségére, meghajolhat a súlyuk alatt. Elfogadhat egy olyan forgatókönyvet, hogy ezek szerint megtette, amivel gyanúsítják, csak valamiért nem emlékszik rá.

Mára már nem vitatott, sokszorosan bizonyított tény, hogy bizonyos kihallgatási módszerek, kérdezési technikák nagymértékben megnövelik a hamis beismerés valószínűségét. Az Egyesült Államokban kidolgozott Reid-technika, ami egy kilenc lépésből álló kihallgatási módszer, hírhedt erről a mellékhatásáról. A Reid-technika kilenc lépése – ahogy a hamis beismerő vallomás pszichológiai aspektusait kutató kriminológus-pszichológus, Hajdu Eszter magyarázza12 – négy alapvető hatás köré épül: kontroll elvesztése, szociális izoláció, bizonyosság a bűnösségben és felmentő szcenáriók felkínálása. A kontroll elvételének fő célja kimozdítani a gyanúsítottat pszichológiai komfortérzetéből. A szociális izoláció célja az érzelmi támogatás megvonása és az ellentmondó információk lecsökkentése. A gyanúsított bűnösségében való bizonyosság (sokszor csak blöff támasztja alá) a remény érzésének elvételét szolgálja. Ám pszichológiailag a legfontosabb az utolsó lépés, amikor valamilyen morális felmentést vagy pszichológiai magyarázatot kínálnak fel a gyanúsítottnak: a cselekmény bagatellizálása, a jogos védelem érvének felkínálása, annak elismerése, hogy a szerzett haszon fontos, tisztességes célokra kellett, illetve hogy az áldozat volt a hibás, és rászolgált arra, hogy áldozattá váljon.

Ha a kilenclépéses technika a maga egységében nem is része a magyar gyakorlatnak, a fogásai nem ismeretlenek. Az efféle módszerekben hívők magabiztosságának egyik forrása az abbéli meggyőződés, hogy nonverbális jelekből ki lehet szúrni a hazugságot, ez egy tanulható dolog, csak felkészültség és tapasztalat kérdése. Valójában a témában végzett kísérletek azt mutatják, hogy aki nonverbális jelekre figyelve próbálja leleplezni, mikor hazudik valaki, nemigen produkál jobb találati arányt annál, mintha teljesen véletlenszerűen, mondjuk érmefeldobás alapján tippelgetne. És az eredmény akkor sem jobb, ha a kísérleti alanynak mint rendőrnek rengeteg tapasztalat van a háta mögött. Sőt.

A téma egyik legjelentősebb kutatója, az amerikai pszichológiaprofesszor Saul Kassin kísérletében a rendőrök egyenesen rosszabb eredményt értek el, mint a diákok. Viszont sokkal magabiztosabbak voltak, jobban hittek abban, hogy képesek megállapítani, ki hazudik és ki mond igazat. Rossz kombináció – jegyezte meg Kassin.13 Egy másik kutató, az angliai Aldert Vrij professzor egyik kísérlete pedig arra jutott, hogy a rendőrök között is pont azok teljesítettek a legrosszabbul, akik azt mondták magukról, hogy tudatosan koncentrálnak a nonverbális jelekre.

Az is ismert a kutatásokból, hogy melyek a hamis beismerés szempontjából a leginkább veszélyeztetett, sérülékeny csoportok. Hajdu Eszter felsorolja ezeket a tanulmányában: a fiatalkorúak, a tapasztalatlanok, a naivak, a könnyen befolyásolhatók, pszichoaktív szer hatása alatt állók, a tekintély felé szubmisszív emberek, az alacsony intellektussal, mentális retardációval élő személyek, a pszichiátriai érintettséggel küzdő betegek, alvásmegvonás hatása alatt állók vagy akik egyszerűen meg vannak rémülve.

Vannak esetek, amikor a hamis beismerés racionális döntés, mert a gyanúsított – alappal vagy alaptalanul – azt feltételezi, hogy még mindig így jár a legjobban. Egyesek egyszerűen csak minél előbb haza szeretnének jutni, és abban bíznak, hogy a beismerés hozzásegíti őket ehhez. Ilyenkor az ember rövid távra koncentrál, és abban reménykedik, hogy majd hosszú távon is megoldódnak valahogy a dolgok, de addig is levegőhöz jut, kiszabadul a letartóztatásból, vagy eleve le sem tartóztatják.

A téma egyik hazai szakértője, a Debrecenben bíráskodó dr. Elek Balázs A vallomás befolyásolása a büntetőeljárásban című PhD-értekezésében14 hozta ezt a példát:

(...) szélsőséges módszerről számolt be az egyik vádlott egy általam tárgyalt büntetőügyben a nyomozás során tett beismerő vallomását magyarázva, mely szerint az éjszakába nyúló többórás kihallgatás végén hangosan rácsapott az egyik rendőr az asztalra egy bilincset azzal, hogy eldöntheti, beismeri-e a bűncselekményt, amiről úgyis tudja, hogy ő követte el. A fiatal nő védekezése szerint a kisgyermekéhez is sietett volna haza, így már teljesen mindegy volt neki, hogy mi kerül a jegyzőkönyvbe.

Mennyire hiú a gyors hazajutás reménye? Attól függ. A Helsinki Bizottságnak az előzetes letartóztatás gyakorlatáról szóló, 2015-ben megjelent tanulmánya15 foglalkozott azzal, van-e tényleges összefüggés a beismerő vallomás és az előzetes letartóztatás között. Ahogy megjegyezték, ez a dolog statisztikai módszerekkel nehezen mérhető, így hát az iratkutatással megismert döntések indoklására és interjúkra támaszkodtak.

A Helsinki Bizottság munkatársai által megkérdezett ügyészek közül négyen mondták, hogy amikor előzetes letartóztatás indítványozásáról döntenek, jelentőséget tulajdonítanak a beismerő vallomásnak, és hárman közülük kifejezetten úgy nyilatkoztak, hogy szerintük, ha van beismerő vallomás, akkor nem áll fenn, vagy feltehetően nem fog fennállni az eljárás meghiúsításának veszélye, ami szükségessé tenné a kényszerintézkedést. Ugyanakkor a bírák véleménye eléggé megoszlott ebben a kérdésben. Tíz bíró töltötte ki a civilek kérdőívét. Többen úgy látták a helyzetet, mint az idézett ügyészek, és az iratkutatás során találtak is a helsinkisek olyan döntést, amelynek során a bíróság azért nem rendelte el az előzetest, mert a terhelt beismerő vallomást tett. A megkérdezett bírók közül viszont hárman azt mondták, hogy nem szoktak jelentőséget tulajdonítani az előzetes elrendelésénél a beismerő vallomás meglétének vagy hiányának. Az egyik bíró pedig arról írt a válaszában, hogy a megalapozott gyanú megállapítása szempontjából „egyszerűbb”, ha van terhelti beismerés is az ügyben. Szóval a beismerés egyáltalán nem automatikus garancia a hazajutásra. Ha súlyos bűncselekményről van szó, végképp nem.

A beismerések megbízhatóságával kapcsolatos kételyeket illetően nem épp az óvatosság irányába mozdultunk el, amikor 2018-ban hatályba lépett az új büntetőeljárási kódex. Beleírták, hogy nem kell bizonyítani, amit a vádlott nem vitat. Másképp fogalmazva: ha a vádlott valamit elismer, akkor arra nem kell bizonyítást felvenni.

Az új büntetőeljárási kódex egyik fő csapásiránya az ügyek gyorsítása. Ezt szolgálja az is, hogy úgynevezett előkészítő ülésen villámsebesen lerendezhetőkké váltak büntetőügyek: lényegében az ügyészek megajánlhatnak egy – nyilván nem túl súlyos – büntetést arra az esetre, ha a vádlott az előkészítő ülésen beismeri a tettet. Ahogy a legfőbb ügyész legutóbbi parlamenti beszámolója16 újságolja: Az előkészítő ülés azon funkciója, hogy a terhelti beismerés esetén a büntetőeljárás gyorsan befejeződjön, működőképesnek bizonyult.

Két szám ezekről az alkukról: 2019-ben 9125 olyan vádlott volt, akinek a beismerő vallomása elfogadása után, előkészítő ülésen hozott a bíróság ítéletet. Az előkészítő ülésen meghozott ítélet 8075 vádlottnál első fokon jogerőre emelkedett. A gond csak az, hogy – a külföldi tapasztalatok alapján – ilyen alkukat nemcsak azok hajlamosak kötni, akik bűnösök, hanem azok is, akik valamilyen oknál fogva nem bíznak az igazságszolgáltatásban, nem remélik, hogy képesek bebizonyítani az ártatlanságukat.

De hogyan lehetne kiszúrni ezeket az embereket, és egyáltalán, a téves beismeréseket? Kézenfekvő ötletnek tűnik azokra az információkra koncentrálni, amiket a nyomozókon kívül csak a valódi elkövető tudhat, mondjuk az áldozat sérüléseinek a jellegére, a helyszín sajátosságaira. Ha a vallomásban szerepelnek ilyen elemek, akkor nyilván a valódi tettessel van dolgunk, nem?

Nem. Saul Kassin egy az Innocence Projectnek készített videóban17 azzal a meglepő számmal áll elő, hogy a hamis beismerések 95 százaléka tartalmaz olyan részleteket, amelyek nem voltak közismertek. A forrásuk: a kihallgatást végző emberek maguk. A rendőrök, akik – akár úgy, hogy távol áll tőlük a szándékosság, és tudatában sincsenek annak, ami történik – a kérdéseikkel együtt ilyen információkat is át tudnak adni.

Az egyik legerősebb fegyver az ellen, hogy a hamis beismerések félrevigyék a nyomozásokat, és ártatlan emberek jussanak miattuk rács mögé az, ha felvétel készül a kihallgatásról, a vallomástételről. Hangfelvétel, de még jobb, ha videó: így utólag mindig ellenőrizni lehet nemcsak azt, hogy mondjuk fenyegették-e a gyanúsítottat, hanem azt is, hogy az árulkodónak tűnő információmorzsákat tartalmazó válaszokat nem adták-e akaratlanul is a szájába valamilyen módon.

Magyarországon nem mindig készítenek felvételt a kihallgatásokról. Csak akkor kötelező, ha 18 év alatti fiatallal van dolguk, vagy ha telekommunikációs eszközt kénytelenek használni, illetve a rendőrség az írni-olvasni nem tudókkal is kivételt tesz még.18 Ettől még bárki kérheti ma már az ügyészségtől vagy a nyomozó hatóságtól, hogy kép- és hangfelvétel készüljön az eljárásról, de azért nem olyan egyszerű a dolog, mint abból kiindulva hinnénk, hogy a gyakorlatilag mindenki zsebében ott lévő okostelefonon elég megnyomunk egy gombot, és kész.

Ahogy a Helsinki Bizottság 2019-es, ügyvédeknek szóló kézikönyvhöz tartozó, gyanúsítottaknak szóló tájékoztatómintában19 szerepel: a felvételkészítésnek a költségeit meg kell előlegezni, előre ki kell fizetni legalább öt nappal az eljárási cselekmény megkezdése előtt. A kép- és hangfelvétel egyidejű készítésének költsége megkezdett óránként 5000 forint, de legalább 10 ezer forint, a folyamatos hangfelvétel készítésének költsége egyszeri 2000 forint.

Egy ilyen felvétel viszont aranyat érhet. A tiszaburai R. Lajosné például részint a beismerése mikéntjét megörökítő videónak köszönhette, hogy két év fogság után egy időre hazamehetett abban a reményben, hogy talán mégsem kell leülnie egy tizenegy éves fegyházbüntetést. Első fokon a Jász-Nagykun-Szolnok Megyei Bíróság ítélte ennyire a középkorú, idült alkoholista asszonyt gyilkosságért. Az eset 1997. december 14-én történt. Az áldozat egy 82 éves férfi volt, „Miklós bácsi”, ahogy a faluban ismerték. Jóban volt R.-nével, a nő látogatta, néha ennivalót vitt neki, segített a ház körül, és olykor kisebb összegeket kapott tőle. Miklós bácsit agyonverték az otthonában, fahusánggal és még valamivel, ami nem került elő, de feltehetően kalapács volt.

R. Lajosné beismerő vallomást tett, és a beismerésének egy poligráfos vizsgálat ágyazott meg, amin elbukott. A Reid-technika leírásából ismerősen csenghet: a poligráf eredménye miatt az asszony abban a tudatban tett vallomást, hogy a nyomozók bizonyosak a bűnösségében. A hazugságvizsgáló, amely egyébként távolról sem tévedhetetlen, és például egy erős érzelmi reakciót könnyen hazugságként azonosíthat, R.-né esetében a kalapács és a balta szavaknál bejelzett. A beismerő vallomás ellenére a Legfelsőbb Bíróság 2000 márciusában hatályon kívül helyezte a bűnösséget megállapító ítéletet. Eddigre már az eredetileg súlyosbításért fellebbező ügyész is az asszony oldalán állt, és ebben szerepe volt a vallomást rögzítő videónak. A Szabad Föld akkori, „Ki ölte meg Miklós bácsit?” című cikke20 szerint Az ügyész a beismerést is aggályosnak találta. Az alkoholelvonás tüneteitől szenvedő, sírdogáló asszonyról készült képek és a rögzített szöveg nem győzte meg őt.

A tiszaburai ügy jelentősnek számít, mert a Legfelsőbb Bíróság itt fogalmazta meg ezt az alapvetést később hivatkozási ponttá vált határozatában:21 az elsőfokú bíróság ítéletének megalapozatlanság folytán történő hatályon kívül helyezését eredményezi, ha a bíróság a bűnösséget megállapító ítéletét a vádlottnak a nyomozás során tett egyetlen – és később visszavont – olyan beismerő vallomására alapítja, amelyben foglaltakat az ügyben feltárt objektív jellegű bizonyítékok kellően nem támasztják alá, és elmaradtak azok a szakszerű vizsgálatok is, amelyek a vádlott beismerő vallomásának az alátámasztására, illetőleg azok megcáfolására alkalmasak.

Ennek a pár mondatnak az erejéből mit sem von le, hogy R.-nét legvégül mégiscsak bűnösnek találták. Ügyében a Legfelsőbb Bíróság döntése értelmében új eljárást kellett lefolytatni, és ebben már elpártolt mellőle a szerencse. A Szolnoki Törvényszék sajtóosztályán a kérésemre utánanéztek: az új eljárásban a Jász-Nagykun-Szolnok Megyei Bíróság 2002. szeptember 19-én a döntés lényegét tekintve a korábbival azonos ítéletet hozott: a vádlott bűnös, a büntetés tizenegy év fegyház. Másodfokon az ügy ezúttal nem a Legfelsőbb Bíróság elé került, hanem a nem sokkal azelőtt felállított Szegedi Ítélőtáblán folytatódott, és ott helybenhagyták a tizenegy évet, ez lett tehát a jogerős befejezés.

Hogy mire gondolt R. Lajosné, mit hitt, miben reménykedett, amikor a később visszavont beismerő vallomását megtette, nem tudjuk. Talán a lelkiismeretén akart könnyíteni, talán ő is csak szabadulni akart, bárhogy is, a helyzetből, amibe került. De vannak bűncselekmények, amelyek annyira súlyosak, hogy gyakorlatilag kizárt a szabadlábon védekezés, a beismerő vallomással gyors szabadulás helyett csak azt lehet elérni, hogy az ember iszonyatosan megnehezíti a saját, későbbi védekezését.

Egy csongrádi ügyben, amelyről később még részletesen lesz szó, kettős emberölés gyanújával helyezték előzetes letartóztatásba az egyik áldozat ártatlan unokáját. Nála is eljött a bezártságban az a pont, amikor az idegei kezdték felmondani a szolgálatot, és megfordult a fejében, hogy inkább bevallja a gyilkosságot, hátha akkor hazaengedik. Elmondta ezt az ügyvédjének, amikor az bent járt nála. Az ügyvédje, amikor beszélgettünk, felidézte a saját akkori válaszát: Mondtam: ha nem maga követte el, soha ne vallja be, mert akkor innen nem kerül ki többet.

Hallgattak rá. A védence ellenállt a kétségbeesés diktálta késztetésnek, és nem ismerte be, amit nem követett el. De ehhez kellett az ügyvéd, aki törődött vele. És nem mindenkinek van olyan szerencséje, hogy a rendelkezésére álljon ilyen segítség.

Jegyzetek

1 Harper Lee: Ne bántsátok a feketerigót, Geopen, 2020., fordította Pordán László.

2 Samuel R. Grossa – Barbara O’Brienb – Chen Huc – Edward H. Kennedy: Rate of false conviction of criminal defendants who are sentenced to death, PNAS, 2014. https://www.pnas.org/content/pnas/111/20/7230.full.pdf

3 Death Penalty Information Center, Innocence Database, kimutatás a siralomházból kihozottakról: https://deathpenaltyinfo.org/policy-issues/innocence-database

4 National Registry of Exonerations, 2021. április 10. állapot: https://www.law.umich.edu/special/exoneration/Pages/about.aspx

5 Criminal Cases Review Commission statisztika, 2021. április 10. https://ccrc.gov.uk/case-statistics/

6 Fredericke Leuschner – Martin Rettenberger – Axel Dessecker: Imprisoned but Innocent: Wrongful Convictions and Imprisonments in Germany, 1990-2016, Crime & Delinquency, 2019.

7 John Roman – Kelly Walsh – Pamela Lachman – Jennifer Yahner: Post-Conviction DNA Testing and Wrongful Conviction, Urban Institute, 2012.

8 József Attila: A bűn, 1935.

9 Adatok a DNS útján elért utólagos felmentésekről az Innocence Project honlapján: https://www.innocenceproject.org/dna-exonerations-in-the-united-states/

10 Az utólagos felmentések amerikai adatbázisának hamis beismerésre vonatkozó statisztikája, 2020: https://www.law.umich.edu/special/exoneration/Documents/Age%20and%20Mental%20Status%20of%20Exonerated%20Defendants%20Who%20Falsely%20Confess%20Table.pdf

11 8/2013. (III. 1.) AB határozat.

12 Hajdu Eszter: A téves bírói ítélet és hamis beismerő vallomás egyes pszichológiai aspektusai, Kriminológiai Közlemények 80., 2020.

13 Douglas Starr: The Interview – Do police interrogation techniques produce false confessions? The New Yorker, 2003. december 9.

14 Dr. Elek Balázs: A vallomás befolyásolása a büntetőeljárásban, Ph.D értekezés, Miskolc, 2007.

15 Magyar Helsinki Bizottság, Fazekas Tamás – Kádár András Kristóf – Novoszádek Nóra: Az előzetes letartóztatás gyakorlata: Az alternatív kényszerintézkedések és a bírói döntéshozatal vizsgálata, Budapest, 2015.

16 A legfőbb ügyész országgyűlési beszámolója az ügyészség 2019. évi tevékenységéről, Budapest, 2020 http://ugyeszseg.hu/wp-content/uploads/admin/2020/10/ogy_beszamolo_2019.pdf

17 Innocence Project, Saul Kassin: Human Factors in Wrongful Convictions: False Confessions: https://www.youtube.com/watch?v=6jd5AFBwtcw

18 Az országos rendőrfőkapitány 41/2018. (VII. 11.) ORFK utasítása a büntetőeljárási törvényben meghatározott kép- és hangfelvételek rögzítésére szolgáló technikai eszközök alkalmazásának szabályairól.

19 Magyar Helsinki Bizottság, Dr. Bieber Ivóna – dr. Ivány Borbála – dr. Kádár András Kristóf: Hatékony jogi segítségnyújtás a kényszerintézkedésekkel kapcsolatos eljárásokban. Ügyvédi kézikönyv, Mintadokumentumok, Tájékoztatás a gyanúsítottat megillető jogokról, Budapest, 2019. https://helsinki.hu/wp-content/uploads/tajekoztatas_a_gyanusitottat_megilleto_jogokrol.docx

20 Sándor Imre: Ki ölte meg Miklós bácsit? Szabad Föld, 2000. április 11.

21 BH 2001. 316.

Tartalom

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

www.corvinakiado.hu

Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója
Felelős szerkesztő: Gspann Veronika
Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.

Felhasznált betűtípusok
Kanit – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0