AMTAK E-KÖNYVEK

Jókai Mór

Politikai divatok

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6620-12-5

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. USB csatlakozóval laptopról olvasható vagy USB-OTG-kábellel telefonról is.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Politikai divatok

Tartalom

Politikai divatok

ELŐSZÓ

MENDEMONDA

AKI NEM MEGY, DE MENETTETIK

A SZÍV, MELY SZIKRÁT ÁD AZ ÜTÉSRE

AZ ÜNNEPÉLY

A VÍZ ALATT

AKI A SORSOT KÉNYSZERÍTI

ÚJ ÉLET

EGY VÁROS A VÁRBAN

HÁZTARTÁS IGEN SZŰK KÖRÜLMÉNYEK KÖZÖTT

MIRE JÓ EGY SÁNTA EMBER?

A VÉN CSONT

A VÉGZET KEZDETE S A KEZDETNEK A VÉGE

A FELESÉG

DRÁGA VÉRCSEPPEK

A "MUSZÁJ"

ROSSZ VÉGZET

A KÉT HALOTT

SZERAFIN

KIÉ VOLT HÁT AZ A GYŰRŰ?

HOGYAN FOGOTT KOLBAY ŐRNAGY TÖRÖKÖT?

EGY EMBER, AKI NEM AZ, AMI

AZ, AMI JÁTÉK, ÉS AZ, AMI NEM JÁTÉK

NAPLÓ AZOKRÓL, AMIK NEM TÖRTÉNTEK

TÖBB, MINT VÉTEK; MERT HIBA

A KELEPCE

A FELVERT VAD

A VEREMBE ESETT VADÁSZ

POLITIKAI DIVATOK

A SÁPADT ASSZONY

A TABLE MOVING KORSZAK

A KÉT ÖREG

A SZÁMADÁS NAPJA

A KÍSÉRTET

A FÉRJ JEGYGYŰRŰJE

UTÓHANG

ELŐSZÓ

Hiába mondják nekünk, válasszátok külön a magányéletet a közélettől; tudjatok érzelmesek lenni, mint a német, praktikusok, mint az angol, elmések, mint a francia - költők azok, anélkül hogy politizálnának. Írjatok úgy, hogy az elmondott mese ne legyen feltűnően magyar történet, tele a közélet lármájával; hogy tudja azt élvezni akármi nemzet szülötte is, egyszóval: ne írjatok mindig irányregényt.

Nem lehet szót fogadnunk; lehetetlen az.

Nálunk minden életregény, minden családi dráma annyira össze van nőve a nemzet közéletével, az általános bú és öröm, a történelmet alkotó közemelkedés és süllyedés minden egyes életregény alakulására oly határozott befolyással bírt mindenkor, hogy ez alaphangot semmi költő nem mellőzheti, anélkül hogy élethűtelen vagy éppen frivol ne legyen.

Kérdezzétek meg a családi szakadások okait - közélet viszályaira fognak visszavezetni.

Kérdezzétek meg nagy jellemek kiemelkedését, elbukását - politikai katasztrófokat fogtok találni.

Kérdezzétek meg a feldúlt életpályák viszontagságait, kérdezzétek meg az elszegényült falvak urát - a közélet kuszált viharaira utalnak vissza.

Tudakoljátok az özvegyek könnyeit, miért hullanak, az árvák sóhajait, hová repülnek; azok mind-mind országos bajokhoz fognak elvezetni.

S ha rokonszenv után vágyó kebletek egy ideálért sóhajt, férfi vagy nő eszménykép legyen az, ott is fogjátok érezni, hogy aki csupán az ábrándozónak volt ideálja, az csak félig töltötte be a szívet, s egész embernek azt ismerjük el, aki nemcsak magának élt.

Saját légkörünk ez. Ezt leheljük ki, ezt leheljük be, mint éltetőt, mint fojtót; ez keserít, ez édesít, mint a gyümölcsöt a hegyi lég, melytől a szőlő édesebb lesz, a torma pedig keserűbb, mint a csendes lapályi kertben.

Nálunk mindenki benne él a közéletben; a munkás ettől várja jobb sorsát, a kereskedő üzlete felvirágzását; a tudománynak ez ad vállára szárnyat vagy lábára láncot; a jellem ebben edződik acéllá vagy olvad salakká; ennek saját kultusza van, saját dogmái, saját költészete és különösen saját divatjai.

Ki ne tudná, csak másfél évtized alatt hány politikai eszme vált uralkodó divattá közöttünk; hány áldozatot és mily nagyokat vitt magával, akiknél az több volt, mint divat, s akik hívek maradtak még akkor is eszméikhez, midőn azok már kimentek a divatból?

E korszakot igyekezett visszatüntetni regényem, melynek bizonyosan számos hibái között első helyet foglalhat az, hogy több munkája volt benne az emlékezetnek, mint a képzelmi erőnek.

Ismerős alakokat egyébiránt ne keressen e regényben az olvasó. A fényképezés szép tudomány, de nem művészet. Az életírás a historikus feladata, nem a költőé. Regényem nem élő személyeket, hanem a kort igyekezett híven visszaadni.

Pest, augusztus 18-án, 1862.

Jókai Mór

MENDEMONDA

Van egy híres városunk, melyről, dacára annak, hogy most kicsiny és szegény, egy időben a legtöbb telegramot hordták szét a világot összekötő sodronyok; melynek azonban jó híre nem egyúttal jó szerencséje is.

Azon időben, hogy történetkénk kezdődik, még több része volt a boldogságban, mint a dicsőségben; vasárnaponkint a vidékről bevetődő utas igen jó fogalmakat szerezhetett magának a lakosság jólétéről, midőn a templomokból kijövő köznépet végignézte: csupa ezüstgombos férfiak, aranyfüggős, selyemruhás asszonyok, némelyik kék dolmánynak ezüst vitézlánc egyik vállátul a másikig, nagy római fejes csatokkal, a sötétkék dolmányok gombjai csiga alakúak, a világoskékeké laposak áttört munkával, a fekete ruháké filigrán; amazok a hajósok és molnárok, ezek a honoráciorok, közöttök a tanácsbeliek és táblabírák kardot is kötnek fel, sarkantyús csizmát húznak ünnepnapon, és az mind ezüst; gomb, lánc, sarkantyú és kardhüvely, valódi, igazi ezüst, nem hazudott, nem kínaezüst; és a piacokon ami pénz forog, az mind pengő, fényes új húszas és tallér, és abban a földszinti házakban is mindenkinek van ezüstje. Valódi ezüst korszak; nem a fényes, kérkedő arany idő, de az valódi, szilárd, komoly ezüst időszak, amiről csak Ovid meséiben olvasni még valamit.

(Most már ott is "lurida terribiles miscent aconita novercae".)

Egyik, a főtérre vivő utcáján ez ezüstös városkának, ilyen ünnepnap délelőttén két urasági hintót is lehete látni, amint a templom felől jőve, két átelleni kapun begördültek. Az egyik hintónak magas kalapos kocsisa, inasa volt, ezüst hajtókás kék egyenruhában; a másiknak pörge kalapos kocsisa és veres zsinóros huszárja.

Mikor a kapuk ismét bezárultak a hintók után, azokon is volt mit tanulmányozni. Az egyik kapu sárgára volt festve, s egy óriási kétfejű sas terjedt egyik sarkától a másikig, a sas két csőrében egy fehér szalagot tartott, s arra a szalagra nagy kék betűkkel volt felírva e két szó: "SALVA GUARDIA."

Az átelleni kapu pedig sötétzöldre volt festve, közepén nagy nemzeti címerrel, a görbült keresztes koronával s afölé fehér-veres lapidár betűkkel írva e szavak: "NEMES TELEK."

Ezek a freskók pedig kívül a kapun nem csupán díszítményül vannak odafestve, nem is azért különböztetik meg a házakat a többi mellettök levő épületektől, hogy tulajdonosaik ködös időben hazataláljanak, hanem ezeknek mélyebb közjogi jelentőségük volt valaha.

Ez a szó "nemes telek" vagy mint még II. Leopold idejéből hagyva maradt: "Salva guardia" azt jelenti, hogy ezen a kapun városi hatóságnak be nem szabad tenni a lábát, sem azért, hogy katonát bekvártélyozzon, sem azért, hogy házadót beszedjen, sem, hogy benne akármiféle bírói ítéletet végrehajtani segítsen; mert ez nemesi kúria, városi hatóságtul, adózástul, bekvártélyozástul ment; közvetlen a megyei közigazgatás alatt áll; nem a város, de a vármegye földén épült, következőleg ezen a telken szabad lakni zsidónak, szabad kocsmát nyitni, húst kimérni; amiért is az olyan háznak, melynek kapuját ily hatalmas címer szárnyai védelmezik, kétszerte több az évbére, mint más szomszédaiké.

Az emutett két ház azonban se zsidólakás, se kocsma, se mészárszék nem volt, hanem azokban tulajdon birtokosaik laktak, ami gyaníttatja gazdagságukat, mert az olyan háznak a levegője drágább.

Az, aki a sarokházban lakik, egy gazdag terménykereskedő özvegye, nagyságos Holdváryné asszonyság és családja; a honcímeresben pedig tekintetes Hargitay János úr, szintén becses családjával.

A két átellenes kapunak, ha nyíltak is, megvoltak a maguk külön sajátságai. A sárga kapun többnyire katonatisztek jártak ki és be, kik azon időben szolgálaton kívül nem viseltek egyenruhát, hanem jártak divatos fekete frakkban, magas tetejű kalappal, esős időben fekete karbonári köpönyegben, s csupán egészen simára borotvált arcaikkal különbözteték meg magukat a polgáriaktól, csak egy félhold alakú arcszakállt hagyva meg szabály szerint.

A zöld kapunál pedig azon nyalka ifjaknak volt jelenésük, kiket azon időben patvaristáknak és "vármegye urainak" szoktak nevezni; fiatal serkedő bajusszal ajkaikon, büszke öntelt kedéllyel hamvas arcukon, s ha néha-néha egy-egy tökéletes kiborotvált arc is közelített a zöld kapu felé, hogy az oroszlánfej fogai közt levő kopogtatót megemelje, s vele éppen oda, ahol a hármas zöld halomra a kereszt tövén a korona van festve, hármat kocogtasson, úgy az nagyon rossz szem lett volna, mely az első tekintetre fel nem ismerte volna benne, hogy az se nem pap, se nem katona, hanem színész.

Mind a két család bizonyos előhangot viselt a város egyik része előtt. Mind a két családnak volt egy hajadon leánya, ki az illető táncvigalmakban és társas körökben a bálkirálynői rangot tudva és öntudatlanul viselte.

Ilyenformán a két szomszéd kapu két tökéletesen organizált pártot képviselt, melynek voltak kortesvezérei és nyers tömegei, zászlói, előharcosai, csatái, győzelmei és veszteségei, sőt még az akkori korlátolt divatlapirodalmi üzlet mellett is külön moniteurjei; mindkét félnek meglevén a maga vidéki levelezői rangra emelt tollfogható embere, aki a "Pesti Divatlap" és "Honderü" hasábjain az illető magán- és közvigalmakat, műkedvelői előadásokat, az azokban működők bájait és toalettjét nagy buzgalommal leírja, nem kímélvén a magasztalást saját ügyfelétől s az oldalvágásokat az ellenfél számára.

Ahogy e divatlapi adatok nyomán meggyőződésre lehet jutni, úgy tűnik ki, hogy a sárga kapu pártja volt győzedelmesebb a fényes táncvigalmak, a kedélyes piknikek, s a feledhetlen emlékű házi estélyek csatamezején; míg a zöld kapu pártját találjuk diadalra jutottnak, midőn vándorszínészek pártolása, műkedvelői előadások, jótékony sorsjátékok s egyéb hazafias mulatságok kerültek szőnyegre.

Ezen vívmányokat ugyan mind a két fél ismét telhetőleg törekedett ellencáfolatokkal gyöngíteni, hanem a komoly és pártatlan szemlélő előtt meghamisíthatlan tény marad az, hogy midőn ** herceg, ki a portugalli királlyal rokon, itt keresztülutazott, a tiszteletére rendezett dalidóban Holdváry Szerafin kisasszonnyal nyitotta meg a táncot, s emlékül egy szép opálgyűrűt is ajándékozott neki, melynek kövében egy természetes kereszt volt alakulva; míg másfelől az is históriailag megállapított tény marad, hogy midőn a védegylet esztendeje volt, Hargitayné asszonyságnak a város szépeit kivétel nélkül sikerült odaterrorizálni, hogy a védegyleti vigalomban honi kelmékben jelenjenek meg.

Hanem az újabb időkben a zöld kapu egyszerre jelentékeny veszteséggel volt kénytelen visszavonulni, mely annyival leverőbb lehetett a hívekre, miután egészen véletlenül jött. A katasztróf onnan eredt, hogy Hargitayné asszonyság egy ízben, mindenre kiterjedő figyelme mellett, azon felfedezésre jött, hogy a városban tényleg létező koldusok szabályszerűleg mind, azonban szabálytalanul elütő variációkban rongyosok - s miután azt emberi ésszel megakadályozni nem lehet, hogy koldusok legyenek a világon, mert ha a most meglevőket ma rögtön felszülné valami hatalom másvalami állásba, holnap újak lépnének az elhagyott állomásokba, eszerint az emberbaráti részvétek törekvései egyedül oda összpontosulhatnak, hogy a nyomorúságba némi organizáció hozassék be; úgy vélekedvén Hargitayné asszonyság, hogy ha a koldusok számára egyenruhát varratnának, az mind rájok nézve sokkal ildomosabb volna, mind pedig a közönségnek lehetővé tenné a megkülönböztetést, hogy ki az igazi koldus és ki a kontár.

Az eszme igen helyes volt, a terv kivitelére szokásos és kedvezékeny eszköz egy műkedvelői előadás rendezése, melynek tiszta jövedelme a jótékony célra fordíttassék.

A hasonló nehézségű vállalat akadályai szerencsésen leküzdettek. Sikerült egy színdarabot felfedezni, melyben minden részvevő tagnak olyan szerepe legyen, amilyent óhajt; a szerepek kiosztattak, betanultattak, az olvasó-, igazító-, emlék-, díszlet- és jelmezpróbák megtartattak, az előadás napja is ki volt már tűzve, midőn éppen a határidő előtt egy nappal maga a fő indítványozó és rendező, maga a zöld kapu parancsnoknéja kijelenté, hogy leánya, Judit kisasszony nem fog fellépni. S hogy minden további rábeszéléstől, szabódástól, magyarázástól megmeneküljön, még aznap el is utazott családostul falura, elszántan mindaddig vissza nem térni, míg az ebből támadt zaj le nem csendesül. Járjanak miatta a koldusok ezentúl is szokott jelmezekben.

Ez elhatározás elég rejtélyes; azonban semmi titok sincs olyan mélyen elásva, hogy azt a szomszédok fel ne kutassák.

Egy arab példabeszéd azt mondja: "Ha meg akarod ismerni magadat, vessz össze a szomszédaiddal, majd azok aztán elmondják, hogy milyen ember vagy."

Ha tehát okvetlen meg kell tudnunk, mi történik Hargitayék házánál, menjünk a szomszéd házba, ott majd mindent elmondanak felőlük.

A sárga kapus házban éppen víg dinnyeszüret van; válogatott társaság együtt, ennyit tudnunk szabad; és már most, miután az ablakvasra felkapaszkodnunk nem illik, hogy onnan leskelődjünk be, mi látni és hallani való van a házban; húzzunk szépen szalmaszín kesztyűt, s várjuk meg azt az ismerős barátunkat, aki amott jön az utcaszögleten, ő is ide tart, s majd az bevezet bennünket, mint tisztes látogatókat illik.

Egy kissé ugyan meg fogjuk ezzel a barátunkkal járni, mert ő nagyon szórakozott ember, s majd csak az előszobában fogja észrevenni, hogy kesztyűit otthon feledte, s azzal homlokára üt, visszafordul, azt mondja, valamit otthon felejtett, s hazamegy kesztyűt húzni, minket pedig ott hágy az előszobában az inasok között, kik az uraságok után hozott mantille-okat tartják karjaikon, s nagyot nevetnek a hirtelen jött és eltávozott vendégen.

- Hát ezt a csodabogarat mi lelte, hogy úgy visszaszaladt? - kérdi János, Blum Perflexné inasa. Nehogy pedig valaki azt gondolja, hogy ez a Perflex valami szittya keresztnév, se azt ne ítélje, hogy tán mint "perplexitás"-ra célzó gúnynév használtatik, meg kell magyaráznunk, hogy ez ettől jön: "Verpflegs-Komissar", ami "ellátási biztost" jelent; a lakosság által azonban rövideden csak "Perflex" cím alatt van inaugurálva.

- Bizonyosan most vette észre, hogy nem ide akart jönni, hanem a szomszédba - felel rá Jóska, Baraczkyék lakája, nagy kötött fehér kesztyűjében nyújtogatva az öt ujját, mintha szűk volna neki.

- De isz oda ugyan többet be nem megy; hiszen ki van tiltva a háztul.

- Óh, persze! Én a szobaleánytul tudom, hogy jegyben is jár a kisasszonnyal.

- No én meg a huszártul tudom, akinek ki van adva a rendelet, hogy ha Lávay jön, azt kell neki mindig mondani, hogy senki sincs otthon.

A vitát félbeszakítja Venci megjelenése (ez a házi inas), ki a belső szobából jön ki, ahonnan nagy hahotahang tör elő; magának Vencinek is oly vidám mosolyra van nyitva a szája, hogy mind a két sor foga kilátszik, éppen mint Blaubart agyoncsiklandott feleségének a viaszbáb-bódéban; egy nagy tálcát hoz ki feldarabolt dinnyehéjakkal, messzire eltartva magától, hogy piros ruháját be ne fenje.

- Min röhögnek odabenn? - kérdi a Perflexné inasa.

Venci erre a kérdésre egyszerre elhagyja a mosolygást, s komoly arcot ölt; oly rögtöni átmenettel, hogy az ember alig ismer rá, mint lehetett amaz iménti keresztbe nyúlt pofából egyszerre ez a hosszú, meredt szemű ábrázat. Vencinek ugyanis az a megbecsülhetetlen nagy erénye van, hogy soha, még tréfából sem szokott igazat mondani; ami aranyat érő tulajdon, ha applikálva látjuk egy belső cselédnél, akitől társai azt kérdik, mit csinálnak odabenn.

Most ugyan azt kérdik: mit nevetnek? de kérdhetnék máskor azt: mit suttognak? mit sóhajtanak? mit sírnak? mit pörölnek? s ugyan már minek mondaná ő meg ezeknek a parasztoknak az igazat? Egy perc alatt talált ki a számukra valamit.

- Hát hogyne röhögnének, mikor az a kékhajtókás cserepár tiszt azt kérdezte tőlem, mikor a görögdinnyét körülhordtam: "Ugyebár, ez tök mazsolaszőlővel?"

Gondolja magában Venci: nektek ez is jó.

Jó is, mert nagyon nevetnek rajta; Venci velük.

- Hát ti min "mosolyogtatok" idekinn? Behallatszott.

- Azon, hogy Lávay úr az elébb benyitott, belépett, meg kilépett, s avval elszaladt, azt mondta visszajön.

- Hó! - kiált Vencel, egyszerre megint hosszúra kapva a pofáját - ezt meg kell mondanom odabenn; hisz éppen őrajta nevetnek.

Azzal a terembe tér, s nehány perc múlva visszajön.

- No mármost nevessünk tovább, hanem az uraság azt izeni, hogy idekinn szabad nevetni akármilyen nagyon, de nem fennhangon. Tehát rajta.

Venci próbát tesz le belőle, hogyan lehet kacagni, eksztázisba jönni, felnyitott állkapcával hanyatt dűlni a nevetés miatt - egy hang nélkül, amitől a többi cselédség majd szétesik, aki nem szokta még meg nevetni - némán.

A figyelmeztető bejelentés azonban úgy látszik, hogy használt, mert odabenn a teremben minden elcsendesült, alig hangzik annyi nesz, mintha valaki egy-egy pompás kantalupot befalás közben magasztalna.

Lávay úr, ki nehány perc múlva kesztyűsen tér vissza, semmi nyomát sem találja az arcokon, hogy az ő balesetein mulattak. Az inasok az előszobában sietnek pálcáját átvenni, s hüledezve bámulják annak fogantyúján a furcsa faragványokat, míg Venci ismerős mosolygással nyitja meg előtte a terem ajtaját.

Odabenn mindenki örvendetes meglepetést mutat megjelentén, Szerafin kisasszony eléje lebben, s kezét nyújtja neki, egy valóban finom, selyempuha kezecskét, szép rózsaszín körmökkel, s közel hajolva hozzá, hogy szép szőke fürtei szinte arcához érnek, elbűvölő mosollyal üdvözli.

- Hozta isten. Már kétkedtem önben, hogy nem jön el.

- Éppen azt feledtem honn, amiért jönnöm kellett - szólt az ifjú ember, egy aranymetszésű könyvecskét nyújtva át Szerafinnek.

- Ah, amit ön ígért: Pusztafi költeményei. Köszönöm.

- Lávay úr megint oly későn jött - szól az ozsonnaasztal végéről egy női hang úrias szenvelgéssel. A szót emelő asszonyságról nehéz volna kitalálni, hogy az Szerafin mamája, annyira elütnek egymástól. A mama alacsony, kerek termetű, fekete hajjal, apró fekete szemekkel; minden embonpoint-ja mellett látszik rajta, hogy még nem mondott le minden igényéről a szépnek tartáshoz, amit divatos toalettje s csodálatos fantasie alkotta frizurája is bizonyítanak. Szerafin kisasszony pedig nyúlánk, szilfidi alak, halványpiros arc, villámló kék szemek, szellemdús metszésű száj, finom áll, szarkasztikus szemöldök és proteuszi alakulásra képes hang.

- Lávay úr mindig elkésik tőlünk - ismétlődik panaszos hangon a szemrehányás, mire Lávay úr egy hang mentséget sem képes felhozni, s annálfogva nagyon ügyetlen alakot mutatna a jól összeismerkedett társaság közepett, ha Szerafin ki nem segítené.

- Kérem. Lávay ezúttal az én vendégem, nem mamáé. Nem is lesz hozzá szerencséje a társaságnak, mert én elviszem magammal; nekünk van valami fontos értekezésünk.

- Ah! - hangzik erre a gunyoros félkacaj minden ajkról.

- Ugyan kérem - szól előre voltigírozva egy fiatal főhadnagy -, régi ez a viszony, Szerafin kisasszony?

- Azt önnek ugyan nincs oka megkérdezni; de ha tudni akarja, hát nagyon régi. Gyermekkorunktól kezdődik.

- Úgy, Lávay úr nagyon fiatal ember.

- Aha - cseng közbe egy hölgyi hang -, higgye el, főhadnagy úr, hogy ők együtt jártak iskolába.

Ez Blumné szava; a legkedvesebb rágalmazóé a két víz közötti téren.

- Amennyiben én tanítottam Szerafin kisasszonyt olvasni - siete a magyarázattal Lávay.

- Valaha olvasni, most szavalni - jegyzi meg rá hamis mosolygással Blumné asszonyság.

- Óh, Lávay úr híres szavaló! - E magasztalással egy magas, daliás alakú férfi tör elő, kinek sima arca, kicsire borotvált bajuszkái, szépen előresimított hajfürtjei, miket vendéghaj gyanúja terhel, egészen ifjatag tekintetet igyekeznek adni. Ez Fertőy Boldizsár. - Nagyon híres szavaló! A minap a vármegyegyűlésen ahogy szónokolt, bizonyomra, Anschütz nem szavalt volna jobban.

Ez aztán a tűszúrás! Egy megyei szónokot színészhez hasonlítani.

Már erre egy mély gordonkahang is megszólal. Ez Kolbay bácsi, nyugalmazott őrnagy. Magas, szikár vénlegény; ki most is azon divatot viseli mind kívül, mind belül, amivel nyolcszáztizenhatban elmaradt, folyvást ugyanazt a meggyszín huszárruhát, magas szárú csizmát, pedig nem tudja már maga se fel-, se lehúzni; azt a feszes lószőr nyakörvet, mely fejét egyenesre tartja; bajuszát, üstökét most is úgy kiviaszkolja, hogy ég felé áll mind a három; s a históriával is ott állt meg, ahol a bécsi kongresszuson a fejedelmek tiszteletére rendezett tűzijáték rakétái elpattogtak. E napon túl nincs történet, nincs eszme, nincs divat rá nézve; ott megállt vele a világ.

- Bizzon, öccsém urram - szól az öreg, még most is kettősre véve minden mássalhangzót, mint mikor még eszkadront kommandírozott -, csak az imént volt, hogy maga még mint kis diák nekem az egzámentben egzercíciumot hozott, s most már a vármegye dolgát is megegzercírozza. Tudja-e még, mikor úgy félt a vén zsidótul a szomszédban, hogy vérét veszi a gyerekeknek, s ihol van ni; ma már a zsidó-emancipációrul beszél!

Az öreg úr rokokó észrevétele általános tetszésben részesül; maga Lávay is mosolyog rajta. Fiatal kedély nehezen érti azt meg, hogy mi a sértő.

Az elébbeni főhadnagyhoz most egy kapitány is csatlakozik, egy izmos vállú, idegen szabású férfi, erősen ragyavert, veres arccal, de kinek szemeiből csupa ügyetlen jószívűség néz ki.

- Mutasson be hát bennünket egymásnak - sürgeti Szerafin kisasszonyt az első.

- "Zeleji Róbert főhadnagy", "Artmann kapitány", "Lávay Béla".

Zeleji és Lávay erre kezet szorítanak, míg a kapitány, ki leveses kanállal pusztít egy tányérba halmozott ananászfagylaltot, jókedvű megjegyzéssel mond:

- Ah! ez a név nekem kedves; nekem is van egy kedves rokonom, akinek neve Bella, hanem az leány.

Újabb kacaj a jövevény rovására.

- Pedig én nem is tudom, hogyan jutott öcsém uram a Béla névhez - pattog a hadastyán. - Tudtomra Albertnek keresztelték.

- Magyarul Béla annyi, mint Albert - viszonza Lávay.

Szerafin erre karjába ölti kezét.

- Menjünk innen, ezek itt önnek mind ellenségei; egyik elvenné évei számát, másik jó hírét, harmadik nevét, negyedik férfi címét - ha lehetne.

- Engemet is e rablók közé ért? - kérdi Zeleji.

- Ön is elvenne tőle valamit, de amit éppen nem lehet fegyveres kézzel elvenni.

- Ez sok egy főhadnagyi szívnek! - kiálta fel Artmann százados részvéttel fordulva Zelejihez.

- S nekünk nem szabad e konspiráció titkaiba beavatkoznunk? - interpellálta Blumné Szerafint.

- Óh, miért ne? Szegény cselszövő volna az, aki minden kérdésre kétféle válasszal ne volna készen. E napokban fogja városunkat meglátogatni Pusztafi; arról értekezünk, hogyan kellene őt fogadnunk.

- Ki az a Pusztafi? - kérdé Kolbay őrnagy inkvizítori arccal.

- Sajnos, hogy azt a nevet magyar ember nem ismeri; ő jelenleg a magyar nemzet legelső költője.

- Ah! Hát versíró? Mint izé volt: az a Csokonai. Ismertem, az is nagy korhely volt; az is járt itt, mert itt szeretik a poétákat, a poéták meg a jó bort, s Neszmély ide közel fekszik. Hát legjobb is, ha Pusztafi fráter akkor kutyagol le ide, mikor a nádor keresztül fog utazni, akkor valami hasznát is vehetjük. Írhat mindjárt valami köszöntő verset, valami szép akrosztichont, ami elöl-hátul nagybetűvel megy ki, ha tud.

Lávay arca, mely eddig egészen közönyös volt, e szóra át kezde melegülni.

- Alig hiszem, hogy tudjon hozzá - szólt mosolyogva -, mert Pusztafi - republikánus.

- Micshoda? - kiálta fel a hadastyán magas pátosszal. Rephublikhánush! S szabadon jár az ilyen dühös állath? Nem tartják azt kötve?

- Hiszen, kérem - magyarázó Lávay -, ez csak teória. Ez csak belső meggyőződés. Olyan, mint ha valaki racionalista; azért nem szűnt meg keresztény lenni.

- De én kikérem az ilyen teóriákat! Tréfáljon, bolondozzon ilyenekkel a francia; nekünk nem valók. És én azt mondom, hogy úgy kerüljön valaha szemem elejbe az az ember, hogy...

- Valami nagyot ne mondjon, Kolbay bácsi - vágott szavába Szerafin -, mert pár nap múlva itt lesz, s akkor hozzánk is eljön.

- No - akkor én nem leszek itten.

- Az már más.

- Azért is itt fogok lenni!

Az ifjúság aztán nevetett az öregúr zélusán, csak Lávay nem, amiért ki is kapott az öregúrtól.

- Mikor minden ember nevet, csak öcsém uram nem nevet olyankor soha. Nem jó jel! Nagyon mély dolgokon töri a fejét. Nem szeretem az ilyen embert. Nem ott jár az esze, ahol másé. Pedig nem jó öcsém uramnak az a republikánus társaság, higgye el nekem. Már a szívére veszedelmet hozott általa, még a fejére is azt hozhat.

- Jerünk innen - suttogá Szerafin Bélához -, ne hallgasson rájuk! - s átsétált vele a mellékterembe, ott leültek egy causeuse-re, míg velük átellenben egy karszéken Charlotte foglalt helyet, ki nyomban követte a távozókat.

Ez a Charlotte igen kellemes teremtés. A ház örök éber felvigyázója. Társalkodónő, ki Szerafint sehol el nem hagyja, s amíg az ébren van, szemeit le nem hunyja mellette.

És arra nagy szüksége van, hogy szemeit ébren tartsa, mert különben a jó kisasszony már húsz év óta nagyon süket; egy hangnak ő nem hallója; azért ő ugyan minden társaságban részt vesz, megfigyeli a beszélők arcán, miről lehet szó, s versenyt kacag a nevetőkkel a mondottakon, amikből ő egy szót sem hallott.

Amellett a horgacsoló tű soha el nem hagyja kezét. Akármilyen társaság van a háznál, ő ott ül az ablakmélyedésben, ahonnan mindenkire lehet látni, és horgacsol végtelen nagy mennyiségű csipkét és függönyt és egyéb haszontalanságot.

Felőle tehát Szerafin akármit beszélhet, de azért az illemnek elég van téve a világ előtt, Szerafin soha sincsen egyedül.

Charlotte őrködik fölötte; s ha szavait nem hallhatja, figyel arcvonásaira, kitud mindent szemeiből, s ahány ifjúval beszél Szerafin, Charlotte mindannyiról nagy jóslatot tesz, s mikor Blumnéval összetalálkozik, sejtelmes örvendéssel mondja neki: "Te Lina (ő mindenkit tegez a háznál), én rájöttem, meglásd: ez az X. fogja elvenni Szerafint." Persze másnap Y. Z. Q. stb. jön a kándidáltak sorába, s Charlotte mindannyiszor meg van győződve sejtelmei helyessége felől.

Lávayt is a jelöltek sorába tartozik. Igaz ugyan, hogy félig-meddig a szomszéd házhoz van lekötelezve, de Szerafinnak csak egy mosolyába kerül őt idehódítani. Nem első eset ez.

Szerafin, amint a mellékteremben Lávay mellett helyet foglalt, megragadó az ifjú kezét, s mélyen szemeibe tekintett. S akkor így szólt:

- El fogja ön nekem azt mind hinni, amit önnek mondok?

- Föltétlenül.

- El fogja ön azt hinni ellenségeinek, amit azok jó barátairól beszélnek?

- Nekem most nincsenek jó barátaim.

- Én megígértem önnek, hogy ki fogom tudni, s őszintén elmondom önnek, mi okozza, hogy önt Hargitayék oly egyszerre szándékosan kerülni igyekeznek. Nem találta ön még ki?

- Túljár minden képzelődésemen.

- Nincsenek költséges szenvedélyei?

- Kegyed tudja, hogy még csak nem is szivarozom, s semmi kártyához sem értek.

- Nincs vagyoni zavarban?

- Anyám él, tehát saját vagyonom nincs, de terheim sincsenek; s előttem az élet, s velem a munkakedv.

- Nem jöhettek régibb viszonyára?

- Az nem volt soha.

- Ez rossz bók nekem - szólt nevetve Szerafin -, ki annyit játszottam önnel, míg kicsi voltam, s akkor mindig azzal fenyegetett, hogy ha makacs leszek, nem vesz el feleségül.

- Ah, Szerafin - szólt borultan Lávay. - Ön sohasem szeretett senkit.

Szerafin e találó szemrehányásra szomorúan hajtá le szép fejét.

- Talán mégis: - az atyámat.

- Mert már meghalt.

- Azért, mert?... No de ön ne haljon meg, inkább beszéljünk másról. Tehát minthogy ön nem találja ki, mit vétett, én megmondom. Az ön viszonya Judittal gyógyíthatlanul szét van tépve azon beszéd által, melyet ön a múlt megyegyűlésen tartott a jobbágyfelszabadítás kérdésében.

- Ah!

- Nem olyan képtelenség ez, mint amilyennek látszik. Én magam is ott voltam, láthatott a hölgykarzaton, s elmondom, mi hatással volt az ön beszéde rám. Én, aki megszoktam az ön nyájas, biztató arcát, amit soha haragra nem bírt semmi gerjeszteni, és láttam azt átváltozni szemlátomást egy indulatra gerjedt, villogó tekintetté, ön ismeretes lágy hangját valami előttem soha nem álmodott dörgéssé, mely fenyegetve, magával ragadva beszélt eddig ismeretlen, soha kimondani nem mert tárgyakról, a nemzet tízmilliónyi mostoha gyermekeiről, a rettenetes népfenségről - a vér visszafutott ereimből, minden idegemet hideg borzongás futotta el; nézze, még most is hogy reszketek, mikor visszagondolok rá. Ah, ön irtózatos volt akkor! S ami beszéde után keletkezett, az a hevült zaj, amiből nem lehetett kivenni: ellentmondás vagy lelkesülés zűrhangja-e. S mikor az lecsendesült, az a hűlt elképedés a komolyabb férfiak arcán, mintha megannyi halott ülne ott körül, néma és halovány. Ön vékony piros nyakkendőt viselt, s úgy tetszett abban a percben, mintha egy ember állna ott, akinek a feje már le van vágva s ismét helyére téve.

- Önnek erős képzelme van, Szerafin, de ez nyilvános élet, s mi köze ennek az én magánéletemhez?

- Mindjárt meg fogja ön érteni. Hargitayné, mint ön is jól ismeri, nagyon fogékony idegekkel bír, s ami egyszer idegeire hatott, az nála annyi, mint másnál a meggyőződés. Az bizonyos, hogy önt mindig szívesen látták a háznál, mint látogatót, mint udvarlót - mint kérőt. Az ismerős világ általánosan igen kedvezőleg nyilatkozott az ön tehetségei felől. Ön brochure-öket írt közjogi kérdésekről, ön törvényes ügyekben plaidírozott; magas állású urak azt mondták: ez magasra viendi, ez nagy kapacitás; még alkancellár is lehet. Mikor ön beszédét végezte, egyik magas állású úr, ki éppen önnek brochure-jét lapozgatá a "hazai börtönök reformjáról", e szókkal nyújtá vissza azt Hargitaynak, ki mellette ült: "Úgy látszik, hogy gondoskodott Cicero a maga házáról."

- Az élc elég jó.

- Egy másik úr egy harmadik úrnak átszólt az asztalon keresztül: "Hiszed-e még, hogy magas hivatása van?" "Igen magas" - felelt amaz, s hüvelykujját állkapcája alá dugva, azt a bizonyos mozdulatot tevé, amiről tudja ön, hogy mit szoktak jelezni. Ezt nemcsak hallotta Hargitay, de a karzatról neje is jól látá a jelentős mozdulatot. Aznap délután ez a Fertőy, ki a nőnek unokatestvére, odament hozzájuk, s titokban elmondá nekik, miszerint ő megtudta, hogy "illető" helyről rögtön sürgöny küldetett a kancelláriához önnek denunciációjával. Valószínűleg ő maga volt az az "illető". Kitelik tőle. Mindezek után Hargitay egész meggyőződéssel azt mondá önrül neje előtt: "Ott fogja végezni, ahol Martinovics."

- De hisz ezek mind igen gyermekes beszédek.

- Meglehet, hogy azok. De Hargitaynéra nézve egész klimakterikus természetváltozást idéztek elő. Azon az éjszakán nem hagyott senkit aludni a háznál. Szegény Juditnak volt mit hallgatni tőle. "Egy ilyen emberhez akarsz te nőül menni? Akinek már feje felett függ a pallos. Aki fel akarja forgatni az egész országot, szerencsétlenné tenni milliom embert. Aki a szűrös embert ráuszítja a kabátosra, akinek a nevét úgy fogják átkozni, mint Dózsa Györgyét. Ezt a nevet akarod-e viselni? Szégyent, gyalázatot és nyomorúságot? S ha sorsa eléri, egy kivégzett neje akarsz-e lenni? S ha gyermekeid lesznek, azt akarod-e, hogy azokra ujjal mutogassanak: íme ezek egy elítélt ivadékai." Ön látja, hogy még a szavakat is tudom, amiket beszéltek. Jó kútforrásaim vannak. Hargitayné szobaleánya elmondta Blumné inasának, az elbeszélte az asszonyának; Blumné pedig most mulattatta vele éppen a társaságot, egy perccel ön megérkezte előtt.

- És Judit? Mit szólt ő?

- Ő hallgatott.

- Azt okosan tevé. Ahogy jött, úgy el fog múlni.

- Ne higgye ön; itt nem csupán Hargitayné idegei lázadtak fel ön ellen. Maga a férj is ellene fordult. Nekem ahhoz értő emberek mondták, hogy Hargitay vagyonának legnagyobb részét úrbériségekben bírja, s az a kő, amit ön mozgat, az ő házuknak összeomlását okozza.

- Ejh. Nem értenek engem. Hiszen nem kíván senki magánáldozatot. Ez országos ügy; az áldozatot a nemzet összegének kell hozni, a magánvagyon helyrepótlása mellett.

- Ehhez én nem értek. - Kedves Béla! Ha ön valakit megsértett, jóváteheti, megkövetheti, megverekedhetik, megint jó barátok lesznek; ha szeretőjéhez hűtelen volt, újra behízelegheti magát, bocsánatot nyerhet; de ha valakit megijesztett, azt soha többet nem kapacitálhatja afelől, hogy ne féljen öntül. Az ön ügye teljesen el van rontva Hargitayéknál. Még többet is tudok. El van náluk határozva, hogy Juditot minél előbb férjhez fogják adni - máshoz.

- Igen?

- S találja ki, kihez. Gondoljon ki valami nagyon képtelent, valami igen furcsát.

- Nem gondolok semmit, mert nem lesz belőle semmi.

- Bárzsing úrhoz akarják adni.

- Haha. (Ez nem volt nevetés, hanem csak annak a hangja, az arc megmaradt szomorúnak.)

- Ennek is megvan az oka. Hargitay mindamellett is, hogy ahol önérdeke kívánja, jónak véli konzervatívnak lenni, azért a világ előtt nem örömest mond le a liberális celebritás híréről, amit a megyei életben szerzett. Midőn tehát önnek, a megyei fiatalság vezérének renunciál, egyúttal gondja van rá, hogy e csorbát eklatáns cserével üsse helyre. Mint ön tudja, Bárzsing nem nemes eredetű. Ő ugyan szereti a nevét arisztokrát "gh"-val írni, míg ön ősi "y"-át régen felváltotta a köznépien "i"-vel; hanem azért a híre meglesz, hogy a büszke Hargitay egy polgár - sőt pór eredetű ifjút választott vejének.

- De hiszen Judit... (Tovább nem mondta Lávay).

- ...Hogy Judit ezt az embert megveti,... azt akarta ön mondani. Óh, kedves Béla, higgye el, hogy ha már nővé kell lenni, akkor nagyon előnyös alak egy olyan férj, akit meg lehet vetni.

- Ah, Szerafin, ön maga sem tudja, mit mond!

- Hogy rútul rágalmazok egy lyányt, akit ön szeret, hogy titkokat fedezek fel ön előtt, mik önre nézve lehetlenné teszik a szomszéd ajtón valaha belépni. Nagyon jól tudom, hogy ezt teszem. És talán azt is tudom, hogy miért teszem.

Ez a legjobb modorban történt alkalom adás volt egy ajánlkozó pillanat megragadására, de Béla úgy látszik az az ember, aki előtt ha egy hölgy elejti a legyezőjét, hát csak engedi neki, hogy vegye föl, ahogy elejtette.

Szerafint a hallgatás egy percre annyira kivette nyugalmából, hogy Béla vállára tevé kezét, s hevesen szólt:

- Ön most mélyen gondolkozik valamin; és én azt mondom önnek, hogy az lehetetlen, mert... ez a vers hexameterekben van írva, amiket én nem tudok szavalni.

Béla bámulva riadt fel ez utóbbi szavakra, amiknek semmi összefüggésük sem volt a beszélgetés előbbi tárgyával, a csak azután érté meg a fordulatot, midőn háta mögött a fiatal hadnagy hangja megszólalt, ki tréfásan leskelődve dugá be a fejét az ajtón.

- Nem szabad az önök konspirációját kihallgatni?

Szerafinnek már akkor a nyitott költeményfüzér volt kezében, melyet hirtelen összecsapott, s naiv ijedtséggel kiálta fel.

- Nem, nem, nem. Önnek nem szabad megtudni, melyik az! Nézze Lávay, ez az alattomos ember kileste, hogy melyik költeményét akarom Pusztafinak eljöttére betanulni.

Róbert mennyre-földre esküdött, hogy ő nem hallotta, egy szót sem tudott meg belőle.

Nyílt, őszinte sima arcán úgy meglátszott, hogy nem is tudna hazudni, ha akarna sem.

A tárgyat többé nem lehetett folytatni. Béla is átment a társasághoz, mely már azalatt zongorához és whistasztalhoz kezde oszlani; látta, hogy mindenütt abbahagyják a beszélgetést, ahova közeledik; nem sokat búcsúzott: itt legjobb mulatság lesz, ha elmegy.

Szerafin még egy percre találkozott vele, s kezet szorítva szóla:

- Holnap többet mondhatok.

Alig tette be maga után az utolsó ajtót, midőn a hahota újra kezdődött.

Venci inas egy tálcán poharakkal lépett ki a teremből.

- Min nyerítenek már megint odabenn? - kérdé Blumné inasa.

- Azt nevetik - felele Venci -, hogy a cserepár kapitány, amint a vizes poharat elvette, azt kérdezte tőlem: "Ez kutya víz?" Én feleltem rá: "Nem, ez csak kút-víz."

Tessék rajta az előszobában mosolyogni.

Odabenn pedig ismét és hangosabban folyt a tréfás mendemonda a kiadott vőlegényről, ki a zöld asztal mellett eldikciózta magátul a menyasszonyát.

Szerafin most azt követte, hogy védelme alá vevé a nevetséges alakokat, amire aztán mindenki előállt azzal, amit ellenük tudott. Ez igen jó manőver; ha egy társaságban valami távollevőt unisono szidnak, s te azt akarod, hogy még jobban rágalmazzák, kelj védelmére.

Szerafin azután elég jól mulatott, engedve magát naivul faggatni Róbert által a betanulandó vers miatt, végre azt a nagyszerű engedményt tevé neki, hogy válasszon hát ő valamit Pusztafi versei közül; amelyik neki fog tetszeni, azt tanulja be.

Róbert boldog volt, hogy ez rábízatott. Szerafin is boldog volt, hogy nem kell az egész hosszú verseskönyvet végigolvasnia, hogy belőle válogasson. Nők, kiknek sok saját eszméjük van, nem szeretnek olvasni.

Mikor a társaság oszlófélben volt, Fertőy úr félszemüvegével rég fixírozva Szerafint és udvarlóit, s eközben Blumnénak mondva útféli bókokat, e kérdést kockáztatá hozzá:

- Mit hisz nagysád, melyik lesz a kettő közül Szerafin férje: Lávay vagy Róbert?

- Amelyik hamarább fog nyilatkozni - viszonzá a kis termetű, eleven asszonyság, ki olyan apró és mozgékony volt, mint egy kanárimadár, és éppen olyan kifogyhatatlan a beszédben, mint az; már csak azt nem tudni, vajon a kanárimadarak is folyvást a szomszédaikat rágalmazzák-e, mikor oly nekitüzesedve fecsegnek.

- S a második - megmarad házibarátnak - szólt gonoszul hunyorítva Fertőy.

- Meg a harmadik - viszonzá még gonoszabbul Blumné.

Szerafin észrevette, hogy róla beszélnek, s amint Fertőy eltávozott, előfogta Blumnét.

- Ti az imént engem rágalmaztatok Fertőyvel.

- Igen. Azon tanakodtunk, melyik lesz a kettő közül férjed.

- Hát csak kettő van a választói urnában?

- Értettük Lávayt és Róbertet.

- Az pedig egyik sem lesz.

- Ah! És miért nem?

- Az egyik azért nem, mert az valakit mást nagyon szeret; a másik pedig azért nem, mert engemet szeret nagyon.

- Hát az nem jó?

- Aki nagyon szeret, mint udvarló, abból szerelemféltő férj lesz; az pedig nagy szerencsétlenség.

- Kivált nálad.

- Megengedj, én még csak teóriából szólok; a tan alkalmazásáról te többet tudhatsz praxis után.

Blumné kedélyesen nevetett rajta, hogy úgy elevenére találtak. Ő nem szokott érte haragudni, ha visszavágták, még inkább szerette azt, mint a jó vívómester, ha tanítványától egy egészségeset kap a plasztronjára.

- De hát ha az első nem, a második sem, ki lesz, a harmadik?

Szerafin könnyelműen vállat vonított.

- Leghamarabb Fertőy maga.

Blumné kétszer is összecsapta kis macskaláb-kezeit.

- Ah! ah! Hisz azt te ki nem állhatod.

- Nos aztán?

- Én sem állhatom ki.

- Te ne is menj hozzá.

- De az egész világon senki sem állhatja ki.

Szerafin néhány percig hallgatva nézett Blumné szemeibe, mintha magával tanakodnék, szóljon-e neki többet, vagy sem.

- Én pedig ismerek valakit, aki nagyon kiállhatja.

Blumné nagy szemekkel meredt Szerafinre, mint aki előtt most világosodik valami.

- Te attul tartasz, hogy anyádat találja nőül venni.

- Az nagy szerencsétlenség volna ránk nézve, mert egy év alatt tönkretenné.

- De hogyha magad mégy hozzá, akkor meg téged tehet tönkre.

- Azt hiszed? - szólt Szerafin hideg kevélységgel nézve le a parányi asszonykára, ki karjába kapaszkodva, magas frizurájával sem ért fel válláig. - Akkor te nem ismersz még engem.

Blumné sokáig csóválgatta még, hogy elváltak is, nyugtalan fejecskéjét, számtalan rezgő fürteivel, s minthogy már az úton nem volt kivel beszélnie, szemeivel, arcvonásaival beszélt láthatatlan társaságoknak, amik figyelmesen hallgatták újabb észleleteit, s egypárszor mondta a kísérő inasnak: "Mért nem hoztál melegebb sált, János? Úgy fázom."

Úgy fázott, ha arra gondolt, hogy: "Nem ismersz még te engem!"

AKI NEM MEGY, DE MENETTETIK

Lávay másnap a gőzhajókiállításnál találkozott Holdváryékkal. Az asszonyság, Szerafin és Zeleji történetesen ott sétáltak. Kisvárosban a gőzhajó megérkezése is esemény, s arra várni a mulatságok sorába tartozik, különösen ily alkalommal, midőn a holnap leendő nagy ünnepélyre sok vidéki ismerős érkezése várható.

A kiszállás helye különben is igen kellemes kis tanya; egy kis sziget hegyén, melyet nyúlánk olasz jegenyék szegélyeznek körül, a váróterem és környéke vidám zöld bignoniákkal van körülárnyékolva, a gyep késő nyáron is üde és süppedező, az árkok még tele virággal.

Jelenleg éppen szokatlan mozgalom van körül; itt gúlákat emelnek zöld jegenyegallyakból; amott diadalkapu készül fenyőágból, dália vitézkötéssel; azt már senki sem kérdi, hogy mi lesz itt, mert mindenki tudja, s ha nem tudná, ott vannak az üdviratok, a kronosztichonok háromszínű betűkből kirakva, amik megmagyarázzák, hogy holnapra magas vendéget várnak itten: a nádort, az ország első hivatalnokát, kinek neve még azon időkből népszerű, midőn négyéves korában az alcsuti parasztgyerekekkel együtt játszott, s fekete kenyeret evett.

Most természetesen minden ember csak az ünnepély előkészületeiről beszél. E tárgy színe alatt Szerafin értesítheti Lávayt Hargitayék dolgai felől.

- Az egész programot tudom már. Hargitayék tegnap este megérkeztek; Hargitay fogja a kiszállásnál a nádort üdvözölni. Nagy diadal lesz a családra nézve. Egészen el fogja feledtetni a műkedvelői előadás kárbamentét. Nem elég, hogy Hargitay maga a kiszálló híd előtt addig fog beneventálhatni a nádor előtt, míg a villásreggelit ebéddé érleli, azonkívül még Hargitayné terve szerint, a város delnői, az ő vezérlete alatt, ünnepi öltözetekben, a dobogóhíd gyalogjáróján fogják várni a menetet baldachin alatt, s a nádornak valaki koszorút fog átnyújtani. Az alkalmasint Judit lesz. Minket ünnepélyesen kihagytak e jelenésből.

- Az nem jó gondolat - szólt Lávay -, hisz a rohanó néptömeg összetöri ott az asszonyokat.

- Afelől is gondoskodva van: a híd mindkét végén egy-egy megyei hajdú fog állni, kivont karddal és panyókás mentében; azt okvetlenül respektálni fogja a felséges nép, kivált ha a tollas forgóját is feltűzi. Hát önnek mi szerep jutott?

- A nézőé. Szó volt róla, hogy a fáklyászenénél én szónokoljak, hanem tegnap lemondtam róla.

- Nagyon lekötelezte vele az illetőket, akik három nap óta tanakodtak rajta, hogy adják önnek tudtára, miszerint jónak látták valami érett elméjű öregurat szólítani fel e célra.

- Úgy? Tehát még jobb.

A gőzös azalatt kikötött, tenger sokaság érkezett rajta; úti öltönyeikben izzadó férfiak, asszonyok, megrakodva kézitáskákkal, bőrtokos díszkardokkal, kik mind ismerőik, rokonaik után nézelődtek. Ilyenkor pedig nehéz valakit megismerni.

- Nem látja ön még Pusztafit? - kérdé Szerafin Lávaytól.

- Ott jön ni! - mutatott ez felé, s hirtelen otthagyva úri társaságát, az érkező elé sietett.

A költő magas, izmos alak, barna, szabadon zilált fürtökkel, kicsiny bajusszal s nálunk szokatlan spanyol kecskeszakállal. Viselete: sűrű gombos dolmány, zsinóros felöltővel, magyar nadrág és rojtos csizma, feltűrt karimájú kalap. Egészen 1861-iki divat. Csak a nyakkendő hiányzik nyakáról, melyet szabadon hagy a kétfelé hajtott fehér inggallér. Íránk pedig abban az esztendőben 1847-et, s viseltünk frakkot, pantallont és fényes kürtőkalapot, s annálfogva nagyon megnéztük az olyan embert, ki viseletében tizennégy évvel megelőzte a divatot.

Mielőtt kezét nyújtotta volna eléje siető barátjának, ezt kérdé tőle:

- Lemondtál-e a holnap esti dikciózásrul?

- Le.

- No, akkor szervusz. Itt a kezem. Ha azt mondod "nem", fordulok rögtön vissza, s megyek odább Győrig.

- Jer, hadd mutassalak be Holdváryéknak.

Pusztafi oly büszkén, mintha az egész néptömeg őrá várt volna, lépdelt el a félig kész diadalívek alatt, s valóságos leereszkedéssel nyújtott kezet azoknak sorba, akiknek bemutatták.

Mikor Zeleji nevét hallá említtetni s rátekinte, örvendve kiálta fel:

- Hiszen mi régi ismerősök vagyunk!

- Nekem is úgy tetszik - szólt a főhadnagy tétovázva.

- Mikor katonák voltunk, Linzben, együtt csaptunk fel; te, úgy látom, sokra vitted, engem obsitoltak, mint közlegényt.

- Csakhogy neked akkor más neved volt.

- Apám megtiltotta viselni, mert korhely életre adtam magamat, poétává lettem. Most aztán ő kért, hogy hadd viselje ő is azt, amit magam szereztem.

- Azt elhiszem, te már tábornok vagy.

Szerafin, ki figyelmesen nézte a két beszélő arcát, e megjegyzést tevé Lávayhoz:

- Nem veszi ön észre, mennyire hasonlít Pusztafi arca Zelejiéhez? Ha az elébbinek le volna borotválva bajusza, szakálla, vagy ha egyszer mind a kettő körszakállt növelne, össze lehetne őket téveszteni.

Pusztafi egész az udvariatlanságig el volt foglalva véletlenül feltalált, új ismerősével, úgy, hogy végre Holdvárynénak kellett őt visszavonni a társaság valódi centrumához.

- Pusztafi úr, holnap délben a mi vendégünk fog lenni, ezt már megígérte Lávay.

- Tehát nagysádtok sem vesznek részt a holnapi hivatalos vendégségben? - szólt Pusztafi elragadtatva. - Csakhogy találok valakit ebben a városban, aki nem töri magát meghívójegyek után a bankettre.

Lávay szerette volna barátjának a száját betömni; törték biz ezek magukat illendően, de a Hargitay-család levén a rendező, minden siker nélkül.

A férfiak azután hazáig kísérték a delnőket, a kapunál elváltak Zelejitől, kinek a várba kellett mennie, s Pusztafi Lávayt karjára öltve, ennek házához tért vissza.

Az első beköszöntés után Béla dolgozószobájába térve, Pusztafi szivarra gyújta, s így szólt:

- Hát te fiú, szerelmes vagy? No az elég rosszkor jön; nem szerelmes embereknek való időket látok, pajtás; nagy küzdés fog ránk várni s hamarább is, mint gondoljuk. Ahogy a választások készülnek az új országgyűlésre, azt látom, hogy élethalálharc lesz belőle. Azt már tudod, hogy mit mondott Batthyány Lajos a nádornak, mikor azt kérdezte tőle: minő reményei vannak a jövő országgyűlésre. "Megverjük a pecsovicsokat, fenséges uram, hogy csak úgy zúg!" És olyan időben nem jó, ha valaki a szívével van elfoglalva.

- Te mint költő tudhatod, hogy ennek nincs ellenszere.

- Van; ki kell elégíteni a szerelmet, akkor aztán nem ő uralkodik mifelettünk. Házas emberekkel már lehet beszélni, de a mátkások, kivált a boldogtalanul szeretők, nem valók semmire, mind a Dunába hajigálni őket, ha maguktól nem ugranak.

- No nekem nem sok biztatás kell hozzá.

- Mikor én beszélek, öcsém, akkor te hallgass. Én nem azért jöttem ide, hogy a ti diadalkapuitokat sorra nézzem, s kisasszonyaitoknak hogyléte felől tudakozódjam, hanem hogy valami elhatározó dolgot cselekedjünk. Neked rég Pesten kellene lenned; barátaink egyre tudakozódnak felőled, hova lettél; s én minden percben attul rettegek, hogy egyszer csak kineveznek valami urodalmi ügyésznek, s akkor aztán itt dicsőülsz meg az Úrban. Most tehát azért jöttem, hogy viszlek.

- Nehéz leszek!

- Az álomjáró is nehéz, mégis elviszi a hold. Holdadnál fogva viszlek. Neked el kell venned azt a lányt, aztán azzal vége legyen a privát ábrándozásnak. Azután nagyobb ábrándok parancsolnak velünk.

- Szülői elutasítottak.

- Azokat hát hagyd ott. A leány szeret, erről bizonyos vagy.

- Mint halálomról.

- Akkor vedd el szülői ellenére.

- Tenni fogom, de elébb vagyoni önállást kell magamnak biztosítanom.

- Kedves öcsém, ha valaki a szívét akarja kielégíteni, az eszik burgonyát és boldog. Ha pedig a gyomrát dédelgeti inkább, akkor a szívnek jut a burgonyatáp. Ha teneked arra van első dolgod, hogy nőd dáma legyen, s szükséget ne lásson, akkor azt tanácslom, hogy van a Kétsas utcában egy özvegy szappanosné, annak van három leánya, mind a három csúf és ostoba, de mindegyik kap százezer forintot; légy szemes és - vedd el az anyjukat, akkor mind a háromszázezer a tied: ha azonban azt akarod, hogy nőd legyen, ki egykor, ha kell, a bujdosás kenyerét is megossza veled, akkor, ha mind való az, amit kedvesedről leveleidben írtál, vedd el, ha mezítláb jön is, meglátod, hogy a jég hátán is megélsz. Óh, a szerelem sok embert kényszerített már életrevalóvá lenni.

- Óh, hidd el, hogy én minden nélkülözésre s minden munkára kész vagyok, de nincs bátorságom tőle megkérdezni, hogy elbír-e hasonló nagy elhatározást.

- Azt előre tudtam, hogy "neked" nem lesz erre bátorságod, azért - megkérdeztem én.

- Hogyan?

- Ismersz itt valami Bárzsing nevű fiatal embert?

Lávay arca tűzveres lett e névnél. Minek hozza ez most azt elő?

- Tudom, hogy kicsoda.

- Dehogy tudod! Én tudom. Te sohasem tudsz semmit, hacsak én nem mondom; azt már tanuld meg. Te azt hiszed, hogy ez valami prókátor. Pedig dehogy az; ez egy titkos drámaíró. Most ott járt Pesten, a nyakamon ült két nap, felolvasott két gyilkos drámát; hiába mondtam neki, hogy szamárságok, eszeveszettségek: nem használt; harmadik nap egy vígjátékot hozott hozzám, attól kilelt a hideg. No ez nem a te dolgod. Hanem hát én ettől a szamártól tudakozódtam felőled meg Juditod felől; a bivaly elmondott minden elmondhatót. Láttam, hogy ő maga is szerelmes bele, a bolond; utolsó nap aztán az ostobát odarendeltem magamhoz, s azt mondtam neki: "Hallja maga vadtulok..."

- Ezt csak nem mondtad neki?

- De mit vágsz a szavamba? Persze hogy ezt mondtam. Hát szoktam én válogatni a titulusokban? Tán megtekintetesurazzak valakit, aki három napig veszettkutya harapta drámákat olvas fel előttem? Nagy bizalmasságnak vette ez azt a részemről. Hát azt mondtam neki: Maga engemet három napig gyilkolt drámáival, én most megteszem a kedvéért, hogy elviszem azokat a drámabíráló választmánynak, s megmondom, hogy fűtsenek be velük. (Ezt ő élcnek vette! "köszöni".) Hanem hát ön is tegyen már most velem egy szívességet. Tudja, hogy én az összes költeményeimet szándékozom kiadni. Könyvárus az ilyesmire nem vállalkozik, hacsak azt is le nem kötöm, hogy mindennap eljárok a csizmáját kitakarítani; én tehát magam indulok el az útonállás azon nemére, amit előfizettetésnek hívnak. E célra szükségem van nagy befolyású hazafiakra, akik nem restellik a szaladgálást, s egykönnyen le nem hagyják magukat rázatni a megtámadott áldozat nyakáról; még sikeresebb működésük van azonban ez üzletnél a lelkes honleányoknak, kik udvarlóikat egyenkint elfogdossák, s dicsőségüknek tartják, hogy ha megtöltve küldhetik vissza az ívet. Ily magasztos lénynek tűnik fel énelőttem az említett honleány. A bikfic esküdött becsületére, hogy ezt eltaláltam. Nohát: legyen szíves tőlem egy ilyen gyűjtőívet elvinni hozzá, majd én egy szép megtisztelő levelet is írok mellé, amelyben alázatosan megkérem, hogy terjessze ki rám becses pártfogását.

- Te? - kérdé Béla elcsodálkozva.

- Igen, én. Megítélheted hozzád való atyai szeretetem nagyságát, ha elgondolod, hogy teérted cselekvém azt a rettenetes önmegtagadást, hogy én könyörögtem Therszitésznek, hogy fogja pártomat Pénelopédnél.

- Énértem?

- De ugyan hallgass. Ahelyett hogy mindig belebeszélsz a szavamba - ami tekintve fiatalságodat (legalább két évvel ifjabb vagy), nem is illik; - jobb volna, ha gyufáról gondoskodnál. Borzasztó az olyan ember, aki nem pipázik! Egy gyufát nem lelni az egész háznál! Nohát. A fiatal behemót kitárta keblét, hogy parancsoljak vele, ő elvisz mindent. És aztán írtam ott őelőtte (folyvást állt a kalappal kezében, amíg írtam) Juditodhoz egy levelet, mely szóról szóra ekképp hangzik:

"Igen tisztelt honleány!

Egy fiatal ember, kit én mindenekfelett szeretek, mert egyedüli barátom: s ki nekem azért egyedüli barátom, mert mindenekfelett becsülöm, oly szerencsés, hogy kegyed jegygyűrűjét viselheti. Mennyire szeretheti kegyedet, azt onnan lehet megmérnem, hogy mióta kegyedhez közel van, még rólam is elfelejtkezett. Én annál többet emlékeztem őrá. Ma megtudtam ez embertől, ki levelemet kegyednek kézbesíti, hogy az, kiben barátom lelke jobb felére talált, szülői önkény s politikai meghasonlás miatt azon sorsnak megy eléje, hogy elszakítva azon szellemtől, mely önnel rokon, összeköttetésbe lépjen egyikével azon állatoknak, amik a természet játékából emberi alakot nyertek. - Én, ki mindennemű zsarnokságnak esküdt ellensége vagyok, a szülői önkényt sem veszem ki a többiek sorából; s ha a szülők, kiknek az isteni jog királyi hatalmat adott gyermekeik felett, ezt tirannizmussá engedik fajulni, én a lázítás és pártütés jogát emelem fel ellenük; s ha az írás szavai azt mondják: »Tiszteljed atyádat és anyádat, hogy hosszú életed legyen e földön«, én azt mondom: »Tiszteld fiadat és leányodat, hogy boldog életed legyen az égben«. Mert rosszul gondoskodott mennybeli üdvéről az apa, ki poklot készített itt lenn gyermekének. Szerelem nélküli élet a pokol. Kegyednek menekülni kell. Minden, amit ember elveszíthet: ismerők nyájassága, rokonok részvéte, vagyon nyugalma, világi állás, még a kényes hír is semmi az elvesztett szerelem boldogságához. Nem kérdem kegyedtől, van-e ereje megtennie azt, amire felhívom: elmondom azt egyszerűen. Nehány nap múlva nagy ünnepély lesz, bizonyos körút alkalmával, kegyetek lakóhelyén. Este ünnepélyes kivilágítás. A programot ismerem. Én elmegyek barátomhoz, mint felkért násznagya. A kivilágítás alatt a főtéren találkozni fogunk. Kegyed azon férfival fog járni, kit szülői új vőlegényeül tűztek ki. Az utcákon ilyenkor nagy néptömeg tolong; könnyű lesz nehány lépésnyire megelőzni a kísérő rokonokat, kik kegyedet úgyis biztos kíséretben hiendik. Ha én azon embernek nehány szót fogok mondani, ő ott hagyja kegyedet, és hozzám jön. E pillanatban barátom, kegyed híve, ott terem; kegyed karjába fűzi kezét, a néptömeg a közeledő vándornak éljenez, minden tekintet az ő arcán fog függni; kegyetek egy mellékutcán a Duna-partra sietnek; ott vár egy csónak készen, az átszállítja az átelleni faluba. A lelkész iskolatársunk volt; készen vár tanúival, s egy óra alatt kegyetek isten és ember előtt férj és nő leendnek.

Ha kegyed ez ajánlott tervet helybenhagyja és elfogadni kész, akkor tudassa azt velem ekképp:

Mondja a levél elolvasása után azon embernek: »Sajnálom, a gyűjtést nem fogadhatom el; nem érek rá, nem vagyok oly helyzetben; magam aláírok egy példányt«, s azzal küldje vissza hozzám, ki itt leszek, a nevével aláírt ívet. Ha pedig nem találja helyesnek e tervemet, akkor dobja el az ívet, vagy ne tegyen vele semmit. Semmi válasz is érthető leend."

Ezt a levelet rábíztam a bikficre, hogy adja kézhez, s ő azt bizonnyal kézhez fogja adni.

Béla hüledezve tekinte barátjára, mint ki nem tudja, hogy tréfa-e ez vagy valóság.

- Te most bohóckodol?

- Szoktam. Tudod. - Aha! Kaptam valahára mégis egy gyufát a kályha vállán. - Azzal szépen időt engedve, szivarra gyújtott és leült. - Nos, hát hogy tetszik az intrikám?

- Komolyan beszélsz?

- Úgy hiszem, hogy nincs álarc a képemen.

- De hisz ez képtelen bolondság tőled.

- Gondoltam, hogy így fogsz megszeppenni; azért nem is kérdeztem tőled előre, beleegyezel-e. Ez a kérdés: szereted-e őt? Igen vagy nem? Szeret-e ő téged? Igen vagy nem? Ha mindkétszer igen, akkor ő a tied, te az övé. Ha nem adják, elveszed erővel.

- Mit gondolsz? - kiálta fellázadt kedéllyel Béla.

- Mit gondolok? - szólt hangosan Pusztafi. - Azt gondolom, hogy te egy hájnak induló táblabíró vagy, akinek annyi bátorságod sincs, mint a tyúknak az úszáshoz; s még én arról képzelődöm, hogy a te arcod mennyire hasonlít Saint-Justéhez? S még én tégedet kedves Saint-Justömnek szoktalak címezgetni? Vagy te Saint-Just? Vagy bizony citoyen Picotin!

Béla e gúnynévre felpattant.

- Azt kétszer se mondd!

- Az vagy, Picotin; nem Saint-Just.

Azt természetesen igen kevés ember fogja tudni, hogy citoyen Picotin valami francia regénybeli jámbor szűcsmester, ki a tigrisek farkát is meg meri cibálni, mikor tudniillik a bőrük le van húzva. A két jó barátnak még olvasmánya is annyira ugyanegy volt, hogy az ilyen célzatok egészen megjárták kettőjük közötti forgandó értéknek.

A fatális Picotin név még mélyebb meghasonlásra adhatott volna okot, ha Béla anyja maga rájuk nem nyit, ebédelni híva a perlekedőket, e kategorikus intéssel:

- Hagyjátok már abba a trécselést; a derelye mind elázik!

- Aminél nagyobb szerencsétlenség soha ne érje ezt a házat! - szólt tréfás áhítattal Pusztafi.

Mint ösztönünk súgja, az égiek nem értik e tárgyban a tréfát; a költő áldása nem fogott azon a házon.

Béla anyja azon jó régi világbeli asszonyok közé tartozott, akik még a konyhát tartották dolgozószobájuknak, s aki büszkén elmondhatá magáról, hogy azon ingeknek, melyet fia visel, minden lenszálát az ő kezei fonták. Mennyi áldást viselhetett az magán. Hisz amilyen hosszan eltart egy pászma vékony fonala, míg az orsónkint megtelik, olyan hosszan gondolkozott az özvegyasszony egyetlenegy fiáról és sohasem másról, mint őróla.

Gagyogó kisgyermek volt még akkor Béla, mikor atyját eltemették; azóta folyvást viselte az anya az özvegyi gyászruhát, mindig feketét, s nagy engedélyt vélt magának tenni, ha forró nyáron olyan ruhát váltott, melyen szürke pontok is voltak a fekete alaphoz.

Kicsiny korában Béla is nagyon anyás gyerek volt, félénk, otthon ülő kisfiú; hanem hát biz ez megváltozik, ha a fiúk megnőnek, s a jó öregek nem akarják azt megérteni.

Az öreg Lávayné most is azt képzeli, hogy fiacskája most is az a szófogadó gyermek, aki meg szokta kérdeni, szabad-e valami gyümölcshöz hozzányúlni; s ha anyja azt mondja rá: "éretlen", nem veszi el.

Egyébiránt büszke rá, s meg van győződve felőle, hogy Bélánál sem szebb, sem okosabb, sem erősebb ifjú a földön nem létezik.

Hisz ő tudja azt, mert mikor kicsiny volt, ő mosdatta piros arcáját, ő fésülte selyem haját, ő tudja legjobban, milyen szép kisfiú volt az ő Bélája.

Az is nagy örömére vált, mikor látta, mennyire túltesz fiacskája többi társain a testgyakorlatban; magánál nagyobbakat is földhöz üt.

Hát még tudományára mily büszke volt. Béla mindig első volt a tanosztályban. Mikor más gyerek még szótagolt, ő már olvasni tudott; hogy dicsérték, mikor nagyobb lett, latin gyakorlataiért. Hát még a szép írásáért! Hát mikor az első jutalmat kapta! Hát mikor iskoláit végzé, s hazajött az egyetemről. Hogy dicsekedett a jó özvegy fiacskája fényes bizonyítványaival! Az pedig éppen diadalnap volt, midőn a cenzúrát letette, s praeclarumos oklevelét a megyeházánál ünnepélyesen kihirdették.

Mennyit gondolkozott ő ezen, mennyit örült ő ennek! Mikor kerekes rokkája mellett ülve puritán szobájában senkitől nem hallva énekelgeté magányosan a zsoltár ájtatos verseit, s míg fiacskája a fővárosban élt, azalatt kevesebb cselédet tartott, s jobbnak találta a rántott levest, s kávé helyett azt reggelizett, hogy Béla úri módon élhessen.

Hanem hát a fiak megnőnek, s az anyák öröme aggodalommá válik bennök. Deliségükért elszeretik őket a lyányok anyjuktól; s nagy kérdés, fog-e olyanra találni, aki őt úgy szeresse, mint anyja szerette. Bátorságuk, erejük arra viszi, hogy legénykedjenek; a szegény anya egyszer csak azt veszi észre, hogy fiacskája egy behegedt sebhellyel homlokán jön haza, mit párbajban kapott, s még dicsekszik vele, mert ő meg hármat adott ellenfelének egyért: - de hátha megölték volna?

"Legalább takarnád el a hajaddal, ne látná minden ember!"

És mikor végre a kisfiú nagy ember lesz, s miként egykor közvizsgákon, most is kiáll a közélet nagy egzamenébe, s elkezd beszélni dolgokat, mikre a hallgatók egy része éljent riad, más elretten, és "feszítsd meg"-et kiált, óh, mind dobog akkor a szegény özvegyasszony szíve! Óh, milyen kár, hogy a gyermekek oly nagyra megnőnek! Óh, milyen jó volna, ha mindig olyan kicsinyek tudnának maradni!

Lávayné most is maga látott az ebéd után; mind az jön az asztalra, amit fia legjobban szeret; drága jó ételek: Pusztafi nem győzi magasztalni, s mindegyikhez kétszer lát hozzá. A háziasszony mégsem fogy ki a kínálkozásból; baja, hogy mért nem vesz háromszor!! Hát Béla, ki semmiből sem eszik igazán, csak szótlanul nézi tányérját, s ha a jó öreg erőszakkal rakja elé legízletesb falatjait, ott feledi azokat, s még azt mondja, hogy nem éhes.

- Beteg vagy? Valami bajod van?

- Semmi sincs. Eleget eszem.

- Óh, arra mondják, hogy eleget evett, aki már meghalt. De bizony valami bajod van. Vagy nem szereted már az itthoni ételt? Ugye nem szereted. Pesten jobbat kapni. Mondja csak Pusztafi úr, nekem nem vallja meg, mivel szokott Béla élni Pesten. Én is meg tudom ám azt készíteni, ha nem tudom, hát megtanulom; előteremtem a világ végéről is; ha itt nem kapható.

A jó öreg ajkai síráshoz közel rebegtek elkeseredésében; Béla engesztelőleg nyújtá kezét anyja keze után.

- Minden nagyon jó, ami itthon van, anyám; csak az én ínyem rossz.

- Az nem igaz. Nem az ínyed rossz, hanem bánatod van, amit előlem titkolsz. Ugyebár Pusztafi úr; neki valami nagy baja van. Előttem titkolja.

- Semmi baja sincs Bélának, higgye el kegyed - szóla nyers szarkazmussal Pusztafi. - Az az egész, hogy most huszonkét esztendős; most jönnek a bölcsességfogai, s a kisgyerekek olyankor, mikor foguk jön, nyűgösködni szoktak.

Az öreg asszonyság pedig nem értett semmiféle élcet, kivált ha Béláról volt szó.

- Óh, az én Bélámnak már nincs szüksége bölcsességfogakra. Inkább az a baja, hogy több esze van, mint másnak. Ezért üldözik, ezért irigykednek rá. Tudok én jól mindent, azért, hogy sehova sem megyek a háztól. Mert ha valami rosszat tud valaki mondani, amivel megkeseríthet, azzal helyembe jön. Előre tudom már, mikor a barátnéim látogatnak, hogy ezek azért jönnek, mert van valami mendemondájuk Béla felől. Elmondták nekem, hogy az urak hogy megharagudtak a beszédeért, amit a gyűlésen tartott; amiben azt mondta, hogy a parasztot fel kell szabadítani az urak alól. Pedig hiszen hát igaza volt. Én nem voltam ott, de tudom bizonyosan, hogy helyesen beszélt.

- Remekül beszélt! - bizonyítá Pusztafi hevesen. - Ha nem úgy szólt volna, akkor kellene kegyednek pirulni miatta.

- No ugye? - kapott rajta Lávayné. - Lám, hogy mégis akadok valakire, aki azt mondja, hogy helyesen beszélt. Pedig volt ám sok úri barátja, aki azelőtt helyét sem találta, és aki most azt mondja, hogy már ezentúl kancellistájának sem veszik be sehova az én Bélámat.

- Hahaha! - kacagott Pusztafi. - Nem is annak indult.

- Akik azelőtt alig lehettek el nála nélkül, ha egy nap meg nem látogatta őket, most eltagadják magukat előtte. Olyanok, akik szép szavakkal csábították; még az is, aki jegygyűrűjét viselte.

- Kérem, édesanyám, ne szóljunk erről - szólt Béla kedvetlenül -, különben még kevesebbet fogok enni.

- No, no; ne vedd ezt szívedre, édes fiam. Nem akartalak én keseríteni. Tudom én, hogy nem ő az oka, hanem gőgös szüléi; mindig mondtam én azt neked: nem jó nekünk nagyobb szerencsére várnunk, mint amekkora minket megillet.

- Mit, szerencse? - pattant fel e szóra Pusztafi. - Tartsa magát az a hölgy szerencsésnek, kit Béla hajlamával megtisztel. Béla egy fejjel mindig magasabb fog lenni, mint más.

- Óh, én örülni fogok rajta, hogy nem lesz egy fejjel kisebb - szólt aggó célzással a jó öreg.

- De hát anyám is... - mondá fájó szemrehányással Béla.

- No, no, fiam, hiszen nem akartalak én keseríteni. Csak úgy mondtam, mert tudod, ezek a bolond emberek most mind azt hajtják, hogy te kockára tetted a fejedet. De az nem igaz, én tudom, hogy nem igaz.

- Ah, nem kell a kisvárosi pletykahordókra hallgatni - szólt közbe haragosan felkönyökölve az asztalra Pusztafi. - Béla túl esik azon, hogy neki árthassanak.

- Én is azt mondom. Hiszen én is mindig azt beszélem fiamnak. Mit keresed te ezeknek a barátságát? Mit jársz utánuk? Mint epeszted velük magadat? Nem szorultál te rájuk, nem fogsz te közöttük igaz emberre akadni. Ne búsulj, édes fiam; van nekünk kis falusi jószágunk, kimegyünk oda; te jó gazda vagy, én takarékos, megélünk a magunk szegény telkén, mint megéltek őseid, kik közül egy sem halt meg a nyolcvan éven alul. Bár szegény édesapád is maradt volna ottan! Ő is ilyen buzgó volt, mint te. Ő is a közügyek szolgálatára adta magát, s harmincéves korában már bevégezte az életet.

A jámbor özvegynek önkénytelen könny gyűle szemébe ez emléknél; e könnyragyogáson keresztül oly féltve, oly szeretve nézett fiára, hogy Pusztafi nem bírta e tekintet fájó varázsát kiállani, s asztalt bontott; pedig még hátra volt a sok csemege, a sok befőtt, aszalt gyümölcs, miket az özvegy egész éven át készítget fia számára; mert hiszen csak őérte készül az mind.

Béla is fölkelt, megcsókolta anyja kezét és arcát; a jó öreg átölelte, s csendesen suttogá: "Ne felejtsd el szegény anyádat."

Pusztafi derültebb hangulatot akart adni a társalgásnak.

- Ne kényeztesse kegyed olyan nagyon ezt a fiút. Tessék elhinni, hogy felét sem érdemli meg.

- De mikor énnekem nincs kit kényeztetni más. Aztán mikor meglátom, mintha mindig szegény édesatyja állana előttem: ugyanaz a magas homlok, azok a szelíd szemek, még a hangja is, még a lépéseinek a kopogása is ugyanaz. Még az ellenségei is ugyanazok.

- Ah, azoktól ne féltse őt kegyed. Béla férfi, ki ellenségeinek meg tud felelni.

- Óh, azt szeretném is látni! Ha valaki az én fiamat bántaná! Azért, hogy én olyan könnyen sírok, nem kell azt hinni, hogy gyönge vagyok. Tessék csak megkérdezni Fertőy uramat, mikor a lelkem férjem életében egyszer idejött gorombáskodni, mert a számadásaiban kimutatta a csempészkedést; szegény boldogultam igen csendes ember, hanem én, mikor láttam, hogy nem tud olyan gorombán beszélni, mint amaz, no kikaptam ám a guzsalyszárat a rokka mellől, s nekiálltam Fertőynek: "Eltakarodjék innen az úr mindjárt, mert úgy a hátához verem egybe ezt a rokkanyelet, ahogy még soha rokkanyéllel megverve nem volt!" El is eblábolt őkelme, alig találta ijedtében a kilincset az ajtón.

Az özvegy arca egészen nekipirult az emlékezetnek; ami ismét derült kedvet hozott a társaságba. A jó asszonyság aztán egészen jó humorba jött: rábízta Pusztafira, hogy mondja meg mindenütt, amerre csak jár, még Pesten is: "hogy az én fiamat úgy bántsa valaki, hogy én megverem!"

- Most tudom már, hogy szivarozni szeretne, hát küldöm a kávét a Béla szobájába.

Lávayné maga ment azt elkészíteni.

Amint az ifjak egyedül maradtak Béla szobájában, Pusztafi komoly tekintettel szólt Bélához.

- Kedves öcsém, most már bánom, hogy azt a levelet elküldtem attól az ostoba fickótól.

- Miért?

- Azért, mert úgy látom, hogy neked nemcsak szeretőd van a szíveden, hanem - még jobban az anyád. Látod, mikor én magam az én százszor elátkozott, de mindig imádott pályámra indultam, engem is így marasztott, így biztatott egy soha-soha vissza nem álmodható édes, szerelmes anyai hang; s ha akkor engem valaki arra ösztönzött volna, hogy ne hallgassak e szóra, annak én most halálos ellensége volnék, de minthogy senki sem tette azt, mint saját magam, tehát nem is üldözhetem.

E pillanatban a kutyák ugatni kezdtek az udvaron, s Béla sietett az ajtóhoz, mert valaki ugyancsak védelmezte magát a kemény támadás ellen.

- Ah, Bárzsing! Te vagy az, akit a kutyák fel akarnak falni?

- Az ördög vigye el! - kiálta az érkező háttal nyomulva be az ajtón s két kis mérges kuvasz ellen botjával védve magát. - Mindig meg akarnak enni, mikor ide jövök. Ah, alásszolgája!

Ekkor aztán szemközt fordult. Magas, sárga képű, ifjú ember volt, sűrű veres szeplőkkel arcán, melyet savószínű szakáll és bajusz tarkított; szemei vízkékek és kiülők, ajkai szélesek és duzzadtak, jellegtelen színű haja vasárnap és ünnepélyes alkalmakkor fodrász remekeül van kidolgozva; az egész alak messziről hirdeti jöttét kiállhatlan parfümillatával. A jeles ifjú nagyon jól válogatta arcához a színeket, midőn salátazöld magyarkát öltött fel, melynek bő nyitott ujjából rózsaszín selyembélés hajnallott elő, hozzá meggyszín bársonymellényt, s bár nem illik bizonyos öltönyrészekről beszélnünk, de azt a jó ötletét csakugyan örökre kár volna elhallgatnunk, hogy ő azon posztó szélét, amiből inexpressible-je készült, s amire az illető gyár cége szokott felírva lenni: "Eredeti honi készítmény, 1846-ban", kívül a pantallonjára varratta hosszában csík helyett, hogy azt messziről olvashassa minden ember.

- Hozta isten! - szólt kacagva Pusztafi a beretirálóhoz. - Majd úgy járt ön, mint Krétai Miló.

- Ördög vigye el a kutyáidat - lármázott ez, még nem térve magához az ijedtségből, Bélára. - Mondtam már, hogy egyszer zsírban főtt spongyát adok nekik, ha jobban nem szoktatod. Lehetetlen, hogy külön nem dresszíroznád arra, hogy rám rohanjanak. - Ekkor aztán kissé magához térve, Pusztafihoz fordult, s ünnepélyes állást véve, változtatott hangon így kezde szónokolni: "Mélyen tisztelt hazafi!"

- A mennykőbe, "barátja az erénynek", csak nem akar ön dikciót tartani?

(Tudni kell pedig, hogy akkoriban ez a megszólítás: "barátja az erénynek", nagyon divatozott a "Fiatal Magyarországnál", különösen oly emberek irányában használtatva, akiknek nem akarja az ember azt mondani, hogy "én barátom!")

- Tisztelt hazafi! Igenis, én a fiatalság küldötte vagyok, s városunk nevében önnek, mint országos hírű, nagy férfiúnak, a holnapi nagy díszlakomára meghívó jegyet vagyok szerencsés átnyújtani.

Pusztafi ki se engedte a kérdéses jegyet bontani a szép aranyos papirosból.

- No hát csak legyen olyan szerencsés, barátja az erénynek, vigye vissza azt a jegyet, s mondja meg a nemes fiatalságnak, hogy majd ha lesz valahol csizmadia-lakozás, melyet az "én kedvemért" rendeznek, oda el fogok menni. S már most beszéljünk másról. Átadtam már a bíráló választmánynak az ön drámáit.

Tudja jól, hogy ezért a tárgyért elhagy lakomát, követséget és dikciót.

- Igenis? Kinél vannak már?

- Vörösmarty már olvasta.

- S mit mondott rájuk?

- A vígjátékra azt mondta, hogy "csinos kis vígjáték".

(Azt persze nem tudhatta az egész világ, hogy koszorús költőnknek szavajárása volt, ha valami nagyon hiábavaló költői operatumot kapott kezei közé, azt ezzel a kis langyos epithetonnal keresztelni meg: "csinos kis".)

- Igen! - riada ragyogó szemmel Bárzsing úr, s szinte megölelte Pusztafit. - Hát a drámára?

- Arról meg azt mondta, hogy "ugyan mérges kis dráma".

Az aztán megint nem volt mindenkinek az orrára kötve, hogy mikor a kedélyes költőkritikus valami költői műre azt mondta, hogy "mérges kis jószág", annak valami nagyon borzasztó terménynek kellett lenni.

- Te nem is mondanád az embernek, hogy drámákat írsz! - feddé tréfásan Béla Bárzsing urat.

- Hm. Nem lehetünk mindnyájan egy dologban jelesek. Te a szónoki pályán aratsz babérokat. - Itt maga is megrettent Bárzsing úr saját mondásától; Lávay e szóra nagyon leráncolta szemöldeit; még ingerkedésnek találja venni! Miért is jónak látá Bárzsing úr hízelkedő hangra fordítani beszédét. - Látod, kedves barátom, miért is léptél vissza a holnapi szónoklattól? Úgy sajnáltuk valamennyien. Még okát sem adtad. Csak egyszerűen bejelentéd, hogy nem szónokolsz.

Pusztafi aggodalmasan tekinte Bélára; ő ismerte emberét: tudta, hogy ez a kérdés a "provokatőr" cselvetése: vajon mit fog rá felelni, hogy magát se meg ne alázza, se el ne árulja.

- Hát kedves Náci - szólt könnyű vérrel Béla -, én bizony egyszerűen azért mondtam le, mert Pusztafi érkeztét megtudva, természetesnek találtam, hogy vendégemet és barátomat el nem hagyhatom.

Pusztafi azt dörmögte rá, hogy "bravó". Ez már diplomatának született fickó: nem is hazudik, de igazat sem mond; sért, de rajta nem kapatja magát.

- Hanem hát beszéljünk okosabb dolgokról, barátja az erénynek; mit csinált ön a levelemmel, amit önre bíztam. Ez ám a fődolog. Én eljártam az ön ügyében; hát ön az enyimben mit tett.

- Ezer milliom bocsánatot kérek, tisztelt hazafi, mindekkoráig nem adhattam át, mert nem voltak itthon.

Hála istennek! - gondolá magában Pusztafi, s azzal neheztelve vágott Bárzsing úr szavába.

- No ha eddig nem adta át, akkor ezután ne tegye.

- De kérem alássan - szabódék megszeppenve a nemzetiszínű ifjú -, nem voltak itthon; nem is tudtam, hol vannak.

- Üres mentség. Tegnap este megjöttek már.

- De, de, én nem mehettem hozzájuk, mert tizenkét óráig nem lehet látogatóba menni. Íme most egyenesen oda indulok; nálam van a levél is, az ív is.

- Adja vissza mind a kettőt. Adja vissza. Különben is nem akarom a kisasszonyt terhelni vele. Béla öcsém, ugyebár, te is helytelennek tartod, hogy egy költő ajánló levelet küldjön előfizetési ívei mellé?

Pusztafi e szóknál jelentékeny tekintettel nézett Bélára.

Béla íróasztalának támaszkodott, karjait összefonva. Pusztafi feleletet várt kérdésére.

Béla azt felelte: "Nem".

- Micsoda? - te azt hiszed, hogy az rendén van, ha én gyűjtőívemet ajánló levél kíséretében küldöm Hargitay kisasszonyhoz.

Béla nyugodtan felelt rá: "Igen".

Pusztafi még egyszer, közelebb lépve hozzá, komolyan kérdezé:

- S te felelsz nekem azért, ami ebből következni talál?

- Felelek.

- Óh, ne tessék semmitől tartani - hadart közbe badaron Bárzsing vitéz -, nem lesz annak semmi rossz következménye. Azt csak tessék rám bízni. Ah, Judit kisasszony nem olyan nő.

Gondolta magában: ezt most bizonyosan Lávay beszélte le arról, hogy Juditnak írjon; bizonyosan jól leszólta előtte volt menyasszonyát. Ez is jó lesz egy kőnek Béla ellen a Hargitay háznál.

- Akkor hát nem bánom, vigye el, barátja az erénynek, küldeményemet azon derék lyánykához, s hozza majd hírül, hogy elfogadta-e azt, vagy nem.

- E pillanatban itt leszek! Azaz, hogy: három órától négyig terminusom van: végrendeletet csinálunk valahol. Megengedi kegyed, nagyon tisztelt hazafi.

- Óh, igen szívesen, csak csináltasson kegyed végrendeletet, amennyit akar.

- Hanem négy órára pontban itt leszek. Addig is ajánlom magamat. Béla, kérlek, füttyents a kutyáidnak, hogy ne rohanjanak utánam. Az elébb az egyik az inamba kapott, szerencse, hogy honi posztó a ruhám, nem ment át a foga.

- Melyik volt az? - kérdé részvétteljesen Pusztafi.

- Az a vörös, a Cicke. Hahaha, magamat ajánlom.

Pusztafi aztán azalatt, míg Béla kieszkortálta személyesen Bárzsing vitézt a kapuig, behítta a szobába Cickét, adott neki cukrot, megsimogatta, megcirógatta a fejét: "Óh, te okos, te kedves állat, te derék emberismerő bölcs!"

Béla perc múlva visszatért. A két ifjú pályatárs a nyílt ajtóban találkozott. Mindkettő egyszerre nyújtá egymásnak kezét.

- Te sorsod kockáját elvetetted - szólt Pusztafi.

- Isten kezében van az és Juditéban - felelt Béla igaz áhítattal.

- Irigylésre méltó ember - szólt Pusztafi, felsóhajtva -, ki még istenében s kedvesében bízik.

A SZÍV, MELY SZIKRÁT ÁD AZ ÜTÉSRE

Bárzsing úr sietett Hargitayékhoz; - amennyire ugyan az éjjel esett zápor engedé a sietséget olyan városban, hol sár idején a látogatóba menő dandynek tojástáncot kell járni a hepehupás kövezeten, ha sártalan orrú csizmával akar eljutni céljához; még akkor a gumi felcipők - seligen Angedenkens - melyek magukat később emblemai hírre küzdték fel, Amerikából importálva nem levén.

A zöld kapus háznál nem ugattak a kutyák az emberre, sőt egész az előszobáig el lehete jutni Bárzsingnak anélkül, hogy valakivel találkozott volna. Az előszoba is egészen üres volt; a huszár bizonyosan a tekintetes úrnál van elfoglalva, a szobaleány pedig az úrhölgyek körül lesz.

Bárzsing úr zavarba jött. Mit csinál ilyenkor a "jó társasághoz szokott ifjú"? Ő ugyan könyv nélkül megtanulta ezt a jeles "étude"-öt, melyben 333 rendszabály adatik elő, hogy aki azokat mind megtartja, az a "világban jártas férfi" nevére érdemes. 4-ik § ugyan körülírja: "ha a jó társasághoz" szokott ifjú egy úri házhoz érkezik látogatóba, az inastól megkérdezi: itthon van-e a házi asszonyság és a kisasszony? Ha a kisasszony csak maga volna itthon, akkor nem jelenteti be magát, hanem csak látogatójegyét adja át, az illető szegleten behajtva; ha azonban az inas azt mondja, hogy az asszonyság is itthon van, az azt jelenti, hogy látogatásokat elfogad, akkor megmondja a nevét, s míg az inas bejelenti, azalatt még egyszer körülnézi magát, nincsen-e valamije rendetlenségben. Az inas visszatértével pálcáját átadja neki, de a kalapját magával viszi...

Igen, de a dicső könyv nem ad semminemű utasítást arra az esetre, ha egy csepp inast sem talál az ember az előszobában. Mit csináljon ekkor? Várjon-e ott egy óra hosszat, s azalatt untában a kávémalomban hagyott kávét megőrölje? Torokköszörüléssel vagy lábdobogással adjon-e jelt, hogy valaki van a szobában; vagy pedig visszaforduljon és elmenjen?

Kivált mikor a mellékteremnek azon ajtaja, mely a hölgyek szobájához vezet, nyitva van, s az ember kénytelen hallani idekinn, hogy Hargitayné asszonyság élesen csengő hangjával nagyon pöröl valakire. És mikor az a valaki nem más, mint a kisasszony maga.

Bárzsing úr abban a nézetben volt, hogy a "jó társasághoz szokott ifjú" ilyenkor hallgatózni szokott.

És itt ismét megjegyzendő, hogy ez tizenöt év előtt történt, amikor még az ajtókon való hallgatózás nem volt diplomáciai rangra autorizálva, s amikor bizonyos lehetett volna az az újságíró, ki tudósítását ekként kezdené: "A titkos értekezlet részleteiből hiteles tudósítónk nyomán közöljük", hogy az olvasó így kiáltott volna fel: "Nézd a szemtelent! Még hallgatózott!"