Barátomnak, Tom Jacksonnek

Remélem, történetem úgy csempész csipetnyi mágiát
az emberek életébe, ahogyan te tetted azt az ismerőseid életével.

Előjáték

A fülemhez emelte az ajkát, szavaitól pedig a rettegés újabb hulláma kerített hatalmába.

– Meg foglak ízlelni, kicsi Sara. Először más terveim voltak veled, de minek sietni, később úgyis lesz sok időnk.

– Ne…

– De előbb egy kis ízelítő, hogy meghozza az étvágyamat. – Lehajtotta a fejét, az én fejemet pedig félredöntötte, és szabaddá tette a nyakam. Ajka megérintette a bőröm, nyelvével pedig kitapintotta a pulzusomat. Sötét fellegek úsztak a szemem előtt.

– Mi ez? – dörmögte, és úgy szaglászott, mintha új bort kóstolna, és ajkát megint a bőrömnek préselte. – Olyan az ízed, mint…

Felemelte a fejét, és szemében fény gyúlt, mintha a kedvenc édességére lelt volna.

– Te…

Első fejezet

– Késtél.

Malloy lihegve ült le velem szemben a bokszba.

– Jól van, na, más dolgom is akad, mint hogy veled találkozzak.

Dühösen meredtem rá, és megkocogtattam az órámat, mire ő megadóan a levegőbe emelte a kezét.

– Elnézést, rendben? Hihetetlen, mennyire türelmetlen vagy.

– Nem csak neked akad más dolgod is.

Krákogott egyet, mintha nem értené, milyen fontos dolgai lehetnek egy korombelinek. Ha tudná. Igyekeztem palástolni a bennem egyre csak növekvő feszültséget.

– Renden, hol van? – kérdezte.

Meglapogattam a mellkasom, ahol a kis csomag rejtőzött a kabátom alatt, és fojtott hangon szólaltam meg, így senki sem hallhatta, mit mondok, tekintve, hogy a felettünk lévő hangszórókból üvöltött a Lynyrd Skynyrd.

– Fél uncia, ahogyan ígértem.

Malloy tágra nyílt szemmel bámult rám, majd előredőlt, és alkarját az asztalra helyezte. A nálam alacsonyabb, beesett arcú, barna hajú fickó mezei pocokra emlékeztetett. Persze azért nem ma jöttem le a falvédőről, ártatlan kinézetével nem tudott megtéveszteni. Kedvességgel nem sokra megy azon a területen, ahol tevékenykedik.

– Akkor essünk túl rajta.

Előbb a rosszul megvilágított bárpultot fürkészte, aztán engem. Mondtam neki, hogy ne aggódjon, Jednél a kutya sem foglalkozik velünk, ezért is javasoltam ezt a motoroskocsmát. És persze azért, mert Jed egy baseballütőt és egy .44-es pisztolyt tart a bárpultban baj esetére. Annyira senki sem hülye, hogy mindezek tudatában balhézni kezdjen a helyen.

Benyúltam a kabátomba, és kivettem egy feltekert papírzacskót. Malloy érte nyúlt, de én nem hagytam, és felvettem a fapofát.

– Előbb a fizetséget!

– Hát persze.

Savanyú képpel kezdett kotorászni a kabátjában. Aztán hirtelen megdermedt.

– Nem volt könnyű megszerezni. Talán…

– Megállapodtunk, Malloy!

A fenébe is! Tudhattam volna, hogy megint bepróbálkozik, és pont akkor, amikor se kedvem, se időm a kisded játékaira. A telefonom kijelzővel lefelé hevert előttem az asztalon; érte nyúltam.

– Mit csinálsz?

– Mit gondolsz, mit csinálok? – Rá sem nézve görgettem végig az igencsak rövid névjegyzéket. – Fél uncia tízszer annyit ér, mint amit fizetsz érte, és ezt te is tudod. De ha nem akarsz üzletet, eladom másnak.

Az ajkamba haraptam. Valójában nem akartam másnak eladni, és fogytán volt az idő. Ha egy nappal később kapom meg az ellenértékét, már mit sem érek vele. Csupán óráim voltak hátra.

– Bocs, telefonálnom kell egyet.

Ezzel az ülőalkalmatosság szélére húzódtam, azt remélve, nem tűnik fel neki a blöff.

– Várj!

Felsóhajtott, és szürke színű, piszkos rongyba csavart, aprócska, szögletes csomagot vett elő. Letette az asztalra, majd felém csúsztatta. Én ugyanezt tettem a papírzacskóval, középen pedig átadtuk egymásnak. Elfojtottam egy megkönnyebbült sóhajt, amikor végre markomban éreztem a dobozkát.

A fülemhez emeltem a rongyba bugyolált csomagot, és megráztam, mielőtt megszagoltam volna, hogy ellenőrizzem a tartalmát. Elégedetten gyömöszöltem be az egyik belső zsebembe. Megragadtam az előttem álló üdítőt, és jó nagyot kortyoltam belé, hogy leplezzem, mennyire mehetnékem van. Nem tanácsos kétségbeesettnek vagy időszűkében lévőnek mutatkozni olyan emberek előtt, mint Malloy – ezzel az erővel akár célkeresztet is rajzolhatnánk magunkra.

Malloy kiborította a papírzacskó tartalmát a tenyerébe: egy üvegcsét. Szeme ragyogott, miközben a fiolában lévő sárgás-barnás folyadékot szemlélte.

– Odaadnám a fél herémet, ha tudnám, hogy tettél szert erre úgy, hogy még itt ülsz velem szemben.

Rövid nevetéssel palástolom a bennem munkálkodó feszültséget.

– Kösz, de megtarthatod a herédet. Amúgy meg a helyedben nem nagyon mutogatnám azt a fiolát.

Szívem szerint azt mondtam volna, hogy rohadt gyorsan tedd el, mielőtt mindkettőnket kinyírnak érte, de mégsem tettem, nehogy csorba essen vagányságomon.

– Nekem te ne mondd meg, mit és hogyan csináljak – vágott vissza, ugyanakkor bűvészhez illő kézügyességgel elrejtette az üvegcsét.

– Ugye senki sem tud kapcsolatba hozni vele?

Malloy kiterjedt kapcsolatrendszerrel rendelkezett, és híres volt a diszkréciójáról. Ám a fiola tartalma kéretlen figyelmet irányított ránk.

Malloy kiegyenesedett ültében.

– Ahogyan azt már mondtam, nem lennék sokáig az üzletben, ha kiadnám a beszerzési forrásaimat. És persze saját magamat is meg kell védenem. Olyan közvetítőkkel dolgozom, akik sírba viszik magukkal az ügyfeleik nevét. Nincs hasznuk a beszéden. Egyébként meg fogalmuk sincs, honnan jön az anyag. Biztos lehetsz benne, senkinek sem mondom el.

– Örömmel hallom.

Kikászálódtam a bokszból. Már így is túl sokáig maradtam.

– Várj! Van még itt más is… ami talán érdekelhet. Ha még tudsz szerezni ebből.

Felálltam, kezem a kabátom apró dudorára helyeztem.

– Megkaptam, amiért idejöttem. Ha kell más is, majd szólok.

Malloy megrázta a fejét.

– Túlságosan is komoly vagy a korodbeli lányokhoz képest. Lazíts azért néha.

A kijárat felé indultam.

– Igen, ezt sokszor megkapom.

A nap elvakított a motoroskocsma félhomálya után, és néhányat pislantottam, hogy kitisztuljon a látásom, miközben hátamat a nehéz faajtónak vetettem. Hogy én ezt mennyire gyűlölöm. A kezem remegett, miközben felhúztam a felsőm ujját, hogy megnézzem, mennyi az idő.

– A francba!

Ellöktem magam az ajtótól, és elátkoztam magamban Malloyt, amiért késett. Minden dugába dőlt volna, ha még tovább maradok itt.

Összehúztam magamon a rövid kabátot, és elindultam Remyvel találkozni. Éppen idejében értem oda a kétutcányira lévő buszmegállóba, és sikerült elcsípnem a buszt. Lerogytam az egyik hátsó ülésre, fejem az ablaküveghez nyomtam, és az épületeket néztem, amelyek mellett elhaladtunk. Elhaladtunk egy focipálya mellett is, ahol éppen edzőmeccs folyt, a szurkolólányok fehér és piros pomponjaikat lóbálták. Ösztönösen a kabát kidudorodása felé nyúltam, és a felelősség súlya miatt jóval idősebbnek éreztem magam náluk.

A buszvégállomás egy két évvel korábban csődbe ment sörfőzde mellett volt, és pedig lepattantam a járműről a gyár lelakatolt kapui előtt. Mindenhol figyelmeztetőtáblák lógtak – magánterület, tilos az átjárás –, amitől az egész hely lehangolónak tűnt. Szokás szerint elfintorodtam, ahogy megéreztem a környéket belengő megsavanyodott árpa szagát.

A sörgyár mögött ikerházak és kétszintes otthonok sorakoztak, a legtöbbjükre ráfért volna a tatarozás. Öt évvel ezelőtt virágzó környéknek számított, de aztán nemcsak a sörgyár húzta le a rolót, hanem az autóalkatrész-gyár is, amely a negyedben lakók felének adott munkát. A gyep magasra nőtt, és a felhajtókon álló autók is ütöttek-kopottak voltak. Valahonnan countryzene szólt, máshonnan pedig előbb egy fiatal pár veszekedése szűrődött ki, majd gyereksírás. Elhaladtam egy csapat gyerek mellett, akik az utcán játszottak, de rám se hederítettek. Egy pillanatra megálltam, hogy megsimogassam az engem köszöntő labrador-németjuhász keveréket, ám amikor jönni akart utánam, visszazavartam. Bánatos szemeket meresztett rám, de ma túlságosan elfoglalt voltam a játékhoz.

Az utolsó stoptáblánál jobbra fordultam, majd végigkocogtam a régi házakkal szegélyezett utcán, amelyeknek a kertje az erdőnél végződött. Az utolsó ház kerítésének törött léce alatt átsurrantam. A gaz átvette az uralmat az udvaron, a falakra borostyán kúszott fel. Követtem a hátsó bejáratig húzódó keskeny ösvényt, gyorsan körbepillantottam, és beléptem a házba.

– Itt vagy, Remy?

A házban uralkodó sötétséget csak az ablakdeszkákon átszüremlő fény törte meg. Szerencsére jól ismertem a járást, így nem volt szükségem fényre. A konyhát elhagyva a rövid előszobában találtam magam. A jobbomon egykor nappaliként szolgáló, üres helyiség tátongott, balra pedig, a zárt ajtó mögött, a dolgozószoba. Meglöktem az ajtót, mire az nyikorogva feltárult.

– Remy? – szólítottam immár hangosabban.

De senki nem felelt. Hol a fenében bujkál? Megfordultam, hogy ugyanazon az úton távozzak, amelyen idekerültem.

– Ahhh! – szakadt ki belőlem, amikor egy sápadt arcú, ibolyakék szemmel rám meredő, kócos, szürkésbarna hajú alakkal találtam szembe magam.

Hátrahőköltem, mire erősen megragadta a vállam.

– Úristen, Remy, a szívbajt hozod rám!

A troll megeresztett egy halvány mosolyt, mire láthatóvá váltak rövid és éles fogai.

– Még túl fiatal vagy hozzá – somolygott, amitől a hideglelés jött volna azokra, akik nem ismerik.

– Késtél – feddett meg.

– Sajnálom. Malloy húsz percet késett, én pedig jöttem, amilyen gyorsan csak tudtam. Hogy vannak?

– Egészen jól. Fren aggódott, de mondtam neki, ha Sara ígérte, hogy megszerzi gyógyszert, akkor meg is fogja – felelte várakozó tekintettel.

Elmosolyodtam, majd kivettem a zsebemből a csomagot, és a kezébe nyomtam.

– Cserben hagytalak valaha?

Remy azonnal megperdült, és a konyha irányába indult, én pedig szorosan a nyomába szegődtem, hiszen nagyon is kíváncsi voltam, mi van benne, amiért ekkora árat fizettünk. Néztem, amint kibontja az aprócska, négyszögletes fadobozt az elkoszolódott ruhából. Felemelte a fedelét, és a tartalmát egy nagy és lapos kőmozsárba öntötte, majd kézbe vette a finomra csiszolt mozsártörőt, és elkezdte őrölni azt, amit beleöntött. Amint közelebb húzódtam, aranyszínű kristályokat pillantottam meg, olyanok voltak, mint a durva nádcukor. Miközben Remy porította az anyagot, a már korábban is terjengő záptojás- és ammóniaszag erősebb lett. Kézzel próbáltam elhessegetni a bűzt. Minden bizonnyal nem cukor. Remy csak baktunak nevezte, amikor megkért, hogy szerezzek, de nem mondta el, pontosan mi az, csupán annyit közölt, hogy Afrikából származik.

Gyorsan végzett a művelettel, majd néhányszor a mozsárba köpött, és fakanállal homogén állagú pasztát kevert belőle.

– Gyere! – szólalt meg végre, és megragadta a nehéz mozsarat, majd felfelé indult.

Csendben követtem. Én megtettem, amit kellett, most rajta volt a sor.

Az emeleten az első szobában egy raklapon rongyokat halmoztak a fapadlóra, és a kupac tetején sötét alak feküdt összegömbölyödve. Az ablakokat nem fedte deszka, így ki tudtam venni a lény kerekded testét és hosszú végtagjait. A raklap mellett egy másik guggoló lényt vettem észre, amely torz arcát felénk fordítva reménykedve pillantott ránk, amikor beléptünk a szobába. Rámosolyogtam, a Remy kezében lévő mozsárra mutattam, mire ő halkan a társára mordult, aki hasonlóan viszonozta. Fogalmam sem volt, mi hangzott el, mert nem beszéltem a hurutty nyelvet, azt azonban ki tudtam venni, hogy valami megnyugtatót mondott neki.

Remy letérdelt a raklap mellé, én pedig mögé álltam, ahonnan jól láthattam, mit csinál, de nem voltam útban. Letette a mozsarat a padlóra, és a huruttyok felé morgott valamit az ő nyelvükön.

Aztán a nőnemű huruttyot gyengéden a hátára fordította, és megpillantottuk puffadt hasát. A huruttyok mocsarakban élnek, ezért többnyire sárosak. Ez a példány azonban szokatlanul tiszta volt, én pedig azon tűnődtem, vajon Remy készítette-e elő a beavatkozásra.

Fren, a hím hurutty közelebb húzódott, és két kezébe fogta a nőstény kezét. Tágra nyílt szemében ott bujkált a szeretet, ám a félelem is. Meg akartam nyugtatni, hogy nem lesz semmi baj, de úgysem értett engem. És persze arról sem voltam meggyőződve, hogy minden rendben lesz. Remy szerint a huruttyok számára nem probléma a szülés, ám Mol terhessége igencsak komplikáltnak bizonyult. Hónapokig tartó betegeskedés után nagyon gyenge volt, és a csöppség sem akart megszületni. A huruttyok terhessége nem hasonlítható az emberekéhez: ha az anya beteg vagy gyenge, nem indul be a vajúdás. Ha a poronty nem születik meg, az anyával együtt belehal a várandósságba.

Figyeltem, ahogy Remy finoman bekeni Mol hasát a pasztával. Amaz összerezzent, és halkan felnyögött, mert hasa annyira megfeszült, hogy a legapróbb érintés is fájdalmat okozott neki. Ilyen közel hozzá éreztem a fájdalmát és a félelmét, és felébredt bennem az ismerős érzés: a vágy, hogy segítsek neki megszabadulni tőle. De megbíztam Remyben, és tisztában voltam azzal, csak neki van esélye segíteni rajta. Így hát ökölbe szorítottam a kezem, és megfigyelője maradtam az eseményeknek.

Amikor Remy teljesen bekente Mol hasát, arrébb tette a mozsarat. Aztán Mol hasa fölé helyezte hosszú kezeit, és roppant finoman megnyomta. Valamit troll nyelven kántált, így csak pár kifejezést ismertem fel, de ezekből is világos volt, imádkozik. A trollok rendkívül vallásosak, és rendszerint vegyítik a mágiát az imádsággal. Annyiszor szemtanúja voltam már, így tiszteltem hitét és varázstudományát.

A paszta rövidesen megszilárdult, és szemlátomást Mol fájdalmai is enyhültek – már kibírta, hogy Remy a hasára helyezze a kezét. Ezek szerint működik?

Mol sikoltására felállt a szőr a hátamon. Remy mellé rogytam, és rémülten figyeltem, ahogy Mol hasa olyan erőteljesen összerándul, hogy egész testében reszket tőle.

– Mi a baj?

– Nem baj – felelte, és felemelte a kezét Mol hasáról. – Beindult a szülés.

– Tényleg? – kérdeztem meglepetten.

Mol inkább úgy festett, mint aki szét akar szakadni belülről, nem pedig utódot hoz a világra. Persze honnan tudhattam volna, milyen egy hurutty szülés? Akárcsak a többi lény, a lápok lakói is meglehetősen tartottak az emberektől. Csak hálájuk és tiszteletük jeléül vehettem részt az eseményen. Könnybe lábadt a szemem, mikor láttam, hogy a természet átveszi az uralmat, mihelyt Mol erőt merített, és életet adott utódjának.

Fren is ott volt végig a szülésnél. Az a barna test hihetetlenül aprócska és babaszerű volt, és egy hangot sem adott ki, amikor apja a kezébe vette. Fren az újszülöttre meredt, majd ujjal megsimogatta az arcát, mintha nem tudná elhinni, valódi.

– Nem kéne felsírnia? – okvetetlenkedtem halkan, nehogy megzavarjam a huruttyokat.

Fren gügyögött az újszülöttnek, Mol pedig behunyt szemmel feküdt, még ahhoz is túl kimerült volt, hogy megnézze gyermekét.

Remy komor ábrázattal bólintott.

Ekkor elfogott az az ismerős érzés, ami úgy vonzott az újszülötthöz, mint a mágnes.

– Beteg, nagyon beteg – suttogtam.

Megéreztem rajta a halál csókját, és tudtam, túl késő. Bárcsak hamarabb értem volna ide.

Ledobtam magamról a kabátomat.

– Adjátok nekem! Gyorsan, nincs sok időnk! – kiáltottam, hiszen már éreztem, lassanként elszökik belőle az élet.

Remy az újszülöttért nyúlt, ám Fren megrázta a fejét, és magához szorította gyermekét. Remy erőteljesen mormogva fordult felé. Bármit is mondott neki, célt ért vele, mert a hurutty végül átadta neki gyermekét. Előrenyújtottam a kezem, Remy pedig belehelyezte a meztelen, ráncos kis testet. Nem volt nagyobb az egyhetes kismacskánál, és amint megérintettem, éreztem gyenge szívverését és az aprócska végtagokban már szétáradó hidegséget.

– Tarts ki, mütyür! – mormogtam, majd magamhoz húztam, és átöleltem.

Aztán magamba merültem, és leengedtem a falamat.

Mintha csak egy kemence ajtaját nyitottam volna ki. Forróság szorongatta mellem, és elektromosságként száguldott végig vénáimban. Sosem kellett irányt szabnom erőmnek, mindig tudta, hová kell mennie. Többnyire uralmam alatt is tartom, és hagyom, hogy megtalálja a sérülés vagy a betegség forrását. Akkora erő munkálkodik bennem, hogy sokszor attól tartok, megölhetem vele azokat, akiket gyógyítani akarok. Ám amikor egy test a halálra készül, sokszor csak sokkhatással lehet segíteni rajta. Olyasmi ez, mint a defibrillátor, amelyet a sürgősségi osztályokon használnak, csak az enyém az egész testre hat, nem csupán a szívre. Csak így tudom jellemezni, az erőm mellé nem kaptam használati utasítást.

A forróság addig áradt a kezembe, míg az fehéren izzani nem kezdett. Egészen addig, míg úgy nem éreztem, mintha forró vasat fognék, ám nem hagytam abba. Ajkamba haraptam, nehogy felkiáltsak a fájdalomtól, hiszen meg kellett várnom, míg erőm eléri a kellő intenzitást, csak akkor engedhettem szabadjára.

Kezem valósággal felrobbant, erőm átáramlott az újszülött huruttyba. Éreztem, amint teste minden szegletét átjárja, a vénáktól a csontokon át a szövetekbe, minden egyes sejtet forgószélként pucol ki. Erőm saját magam kiterjesztése, éreztem tehát, hogy kúrálásba fogott. Az alig dobogó szív minden egyes lökéssel energiabombát kapott, amelytől a kis lény minden alkalommal erőteljesen összerándult. Folyamatosan pumpáltam a testbe az energiát, miközben azon imádkoztam, gyógyítsa meg a beteg szívet.

Elveszítettem időérzékemet, de legalább tíz perc eltelt, mire kénytelen voltam belátni, nem tudom megmenteni. Szíve csupán az erőm hatására vert, ám én sem voltam képes folyamatosan energiát átadni neki. Az egyik legelső és legkegyetlenebb lecke, amit megtanultam az erőmről, hogy néha akkor sem tudok megmenteni vele valakit, ha a lehető legtöbbet teszem meg érte. Előrenyújtottam az apróságot, és fájdalmat éreztem, amikor élettelen arcára pillantottam. Úgy sajnálom, mütyür.

Sírás törte meg a csendet. Kinyitottam a szemem, és megláttam a gyásztól szinte félőrült Molt, aki még nem is tartotta kezei közt azt, akinek életet adott. Majd’ megszakadt a szívem bánatomban. Senkinek sem szabadna látnia a szerettei halálát.

Nem igazságos! Mindent jól csináltunk. A kis hurutty megérdemelte az életet.

Ismét beindítottam a bennem munkálkodó erőt, míg a kezem forró nem lett. Fájdalom nyilallt belém, de alig érzékeltem a bennem fortyogó dühtől. Villámcsapás energiáját küldtem az aprócska testbe. Ekkora sokkhatástól akár végleg meg is állhat a szív, de ezúttal nem volt vesztenivaló.

Minden erő kiszállt belőlem. Csak halványan érzékeltem Remy és Fren lélegzését és Mol pityergését, miközben a mellkasomhoz szorított apró testben a kis szív hosszan megremegett, majd ismét megállt.

Csend telepedett ránk.

Aztán… lub-dub, lub-dub, lub-dub.

És az aprócska tüdő megtelt levegővel.

Majd az aprócska láb megrúgta a mellkasomat.

Magam elé emeltem az újszülöttet, és hitetlenkedve néztem, amint arca megtelik élettel, és a szája is kinyílik. Lassan hangot is kiadott, és egyszer csak azon kaptam magam, hogy egy síró, élettel teli, aprócska lápi huruttyot tartok a kezemben.

Örömömben egyszerre sírtam és nevettem. Mol aggodalmasan morgott, és kinyújtotta a kezét, én pedig gondosan elhelyeztem a kicsit a mellén. Néztem, amint a két hurutty csodálattal eltelve megérinti az apróságot, kezük felfedezőutakra indul a testen, amiről azt hitték, elveszítették.

Lerogytam a poros padlóra. A gyógyítás mindig kimerít, egyszer jobban, máskor kevésbé, de néhány percre mindig szükségem van, hogy összegyűjtsem az erőmet. Roppant nehéz feladat valakit visszahozni az élet és a halál mezsgyéjéről, mintha lefutottam volna egy félmaratont. Akárhányszor használtam az erőmet, nem lett könnyebb utána.

Hatévesen jöttem rá, mire vagyok képes. Eleinte mindig túllőttem a célon, ám idővel megtanultam, hogyan ne merítsem ki magam. Nagyon könnyű elfeledkezni magadról, ha életet mentesz. Megtanultam elrekeszteni az erőmet, csak akkor használtam, amikor valóban szükségem volt rá. Különben ahogyan nagyon közel értem egy beteg vagy sérült teremtményhez, azonnal kiszívta belőlem az erőt. Immár csupán annyit használok fel, amennyi szükséges. Óriási energiacsomag kibocsátása, amilyet az imént a kis huruttyba tápláltam, majdnem olyan helyzetet teremt, mint amikor túlterhelnek egy áramkört, ám bennem nincs megszakító, hogy lekapcsoljon. Erőm újratöltötte önmagát, csupán időre volt szüksége.

– Minden oké, Sara? – érintette meg egy hideg kéz a karom.

Remy hangjából kihallatszott az aggodalom, mire megajándékoztam egy elcsigázott mosollyal.

– Nem lesz semmi gond. Tudod, hogy megy ez. Csak egy kis pihenésre van szükségem.

– Persze, pihenj csak.

Hallottam, amint a két huruttyhoz beszél, de a hangok olyan elmosódottak voltak.

Valahol az álom és az ébrenlét között ismerős érzés kerített hatalmába. Miután ennyi energiát elhasználtam, egyáltalán nem lepődtem meg rajta. Mindig ez történt, ha az energiaszintem alacsonyra került. Nem mintha lett volna félnivalóm tőle. Még így kimerülten is képes voltam megálljt parancsolni neki.

Egyszerűen csak szörnyetegnek neveztem. Korábban megrémített, hogy ilyen sötét dolog lakozik bennem, holott tisztában voltam azzal is, az erővel együtt kaptam. Olvastam erről egy találó mondást: Ha gyertyát gyújtasz, azzal árnyékot is vetsz. Talán ez rám is igaz. Erőm a gyertya – fényes és meleg –, a szörnyeteg pedig az árnyék – zord és sötét. Remy azt állítja, minden erő a jó és a rossz egyensúlyán alapszik, és nem kellene tartanom attól, ami a részem. Persze nem öleltem keblemre a szörnyeteget, de nem volt más választásom, mint megtanulni élni vele.

Amikor feleszméltem, a szobában csend honolt, és a hosszú árnyékokból rájöttem, késő délutánra járhat. Elfordítottam a fejem, és láttam, hogy egyedül vagyok a helyiségben. A huruttyok minden bizonnyal hazamentek, de Remy biztosan itt van valahol. Sosem hagyna magamra, amikor éppen feltöltődöm.

Felnyögtem, amint talpra vergődtem. Az egész testem sajgott – részben a gyógyítás miatt, részben azért, mert a kemény padlón feküdtem –, ezért el kellett végeznem pár nyújtógyakorlatot. Felvettem a kabátomat, és lementem a földszintre, ahol Remy a nappali egyik törött ablaküvegén át kémlelte az utcát. Odamentem hozzá, és a falnak dőltem – nem törődtem a hámló tapétával, ami a hajamba hullott.

– Most mélyebben aludtál. Jobban vagy? – mosolygott rám.

– Jó nehéz feladat volt – vallottam be. – De megérte.

Kintről nevetés hangzott fel, és a törött ablaküvegen kilesve egy csapatnyi fiatal srácot pillantottam meg. Remy szemmel tartotta őket, nehogy valamelyiknek kedve szottyanjon bejönni, miközben én pihenek. Azon tűnődtem, vajon mit reagáltak volna, ha a házba betoppanva egy trollba botlanak. Valószínűleg a nadrágjukba vizeltek volna ijedtükben. Ha nem ismertem volna Remyt, én is így tettem volna.

– Hogy van Mol és a kicsi?

– Jól. Fren és Mol hazaviszi. Azt mondják, nagy varázserőd van. Hisznek varázslónak.

– Ugyan már!

Ha itt varázslat történt, akkor az Remyvel hozható összefüggésbe, mégpedig azzal, ahogyan segített Molnak a szülésben. Ugyan nem rendelkezik az erőmmel, ugyanolyan gyógyító, mint én vagyok, és a különböző gyógykészítményeket illető tudásával folyamatosan lenyűgöz. Trollévekben számítva hozzám hasonlóan ő is tinédzser, de már többet tud, mint én valaha is fogok.

– Hamarosan sötét lesz – nézett ki megint az utcára.

– Még egy óráig nem. És nem félek a sötéttől.

– A bácsikád nem örül, ha sokáig kimaradsz.

– Ő szinte semminek sem örül, amit csinálok.

Remy rosszalló pillantást vetett rám.

– Tudod, hogy igazam van – folytattam. – Szeretem őt, de olyan… más. Olyasvalakit akar faragni belőlem, aki nem vagyok. Rendes unokahúgot akar magának, akinek barátai vannak, kórusban énekel, vagy pomponlány lesz. Ez nem én vagyok, sosem leszek ilyen.

– Ez nem igaz. Csak boldoggá akar látni.

– Mióta vagy az emberszülők szakértője? – vontam fel a szemöldököm.

– Minden jó szülő boldoggá akarja látni a gyerekét – szólt, és elfordult az ablaktól. – Gyere. A fiúk elmentek.

Követtem a hátsó bejárathoz.

– Mostanában olyan parancsolgató vagy.

– Még a trollok sem parancsolhatnak neked – nevetett fel reszelősen.

– Pontosan. Sose feledd: erős és független nő vagyok.

Átvágtunk a kerten, és átcsusszantunk a kerítésen.

– Jó voltál ma – dicsért meg Remy.

– Jók voltunk ma. Egyébként még nem árultad el, mi az a baktu.

– A baktu sivatagban élő szárnyas kígyó.

– Micsoda? És hogy lesz a kígyóból kristály? – vontam össze a szemöldököm.

– A kristály nem kígyó. Hanem szárított pottyantás.

– Pottyantás? Úgy érted, a hátsó feléből? – ráncoltam a homlokom. – Pfuj! Ez undorító, Remy.

A troll csak nevetett, és a kiserdő felé tartott.

– A baktu mérges kígyó. A pottyantása erős gyógyszer.

Mielőtt mondhattam volna rá valamit, el is tűnt a szemem elől. Irigylem, ahogyan a trollok képesek egy szempillantás alatt úgy beolvadni a környezetükbe, mintha köddé válnának. Ez a képesség sokszor jól jönne.

Üres utcákon áthaladva értem vissza a buszmegállóba. Ugyan szombat este volt, mégsem sokan igyekeztek a városba, így számos ülőhely közül választhattam. Hétvégente mindig ugyanaz a sofőr vezette a buszt, aki biccentéssel üdvözölt.

Legalább pihenhettem a visszaúton, hiszen Remyvel elvégeztük a ránk szabott feladatot. Ma két életet is megmentettem – hány korombeli lány mondhatja el ezt magáról? Nem mintha nagyon élvezném, hogy füstös bárokban ütök nyélbe illegális üzleteket az alvilág képviselőivel. Csak mert volt annyi sütnivalóm, hogy pléhpofát vágjak, és úgy tegyek, mintha tudnám, mit csinálok, attól még jócskán átléptem a határaimat. De már nem állhattam meg, amikor életek függtek tőlem.

Amikor Remy két évvel ezelőtt megkért, hogy keressek neki porított kiméraszarvat egy haldokló kelpi számára, még fogalmam sem volt róla, hogy létezik erre feketepiac – de nemcsak erre, hanem szinte mindenre, amire van kereslet. Azóta már sok dolgot beszereztem neki, és járatos lettem az alkudozásban, hiszen egyik sem volt olcsó és könnyen beszerezhető. Nem webshopokban kellett vásárolgatnom.

Szerencsésnek mondhattuk magunkat, hogy Remy voltaképpen bármit megvásárolhatott. Persze akadnak olyan dolgok, amelyek értékesebbek a pénznél, mint például annak a fiolának a tartalma, amit fizetség gyanánt Malloynak adtam. Ő még a saját anyját is eladta volna, hogy megtudja, miként tettem szert rá, de persze sohasem árulom el neki – ahogyan másnak sem. Már az is elég veszélyesnek számított, hogy olyanforma emberek, mint ő, tudtak arról, hogy kereskedem vele. Ennél sokkal kevesebbért is öltek már. És ha Remy népe megtudja, mivel kereskedünk… még a gondolattól is kirázott a hideg.

A trollepe felbecsülhetetlen értékű áfium – nemcsak a hatásért, hanem mert nagyon kevesen veszik a bátorságot, hogy megszerezzék. A trollok titokzatosak és ravaszak; vad természetük miatt kerülik őket az emberek és a nem emberi lények is. Arra pedig szinte senki sem vetemedik, hogy elvegyen tőlük valamit.

Elborzadtam, amikor először hallottam erről Remytől. Ha azonban valaki képes túltenni magát az orrfacsaró bűzön, és eltekinteni attól, honnan származik, hihetetlen gyógyhatásokat tapasztalhat meg. Lelassítja az öregedést és az olyan betegségeket, mint az Alzheimer- és a Parkinson-kór, de még a kopaszodást is képes visszafordítani. Azt is rebesgetik, hogy bizonyos rákbetegségek ellen is hatásos. Tapasztalatból tudom, hogy nem képes mindent meggyógyítani, ám az üvegcse, amit Malloynak adtam, helyes felhasználás mellett öt éven át gátolja az öregedést. Tulajdonképpen a fiatalság forrása, és akadnak olyanok, akik mindent feláldoznának érte.

Minél fiatalabb a troll, annál jobb az epéje, de a trollok roppantmód védik utódaikat, így gyakorlatilag lehetetlen beszerezni. Remy a sajátját ajánlotta fel, de a népe biztosan nem nézné jó szemmel, ha tudomást szerezne róla, mivel kereskedünk. A trollok nem szeretik az embereket, ám a rangidősek valamiért nem gördítettek akadályt Remyvel való barátságom elé. De persze tudtam, hol a helyem. Az ő szemükben csupán ember voltam.

A busz megállt a belvárosi posta előtt, én pedig a sofőrnek integetve szálltam le a hátsó ajtón. A Market Street, New Hastings napközben nyüzsgő ütőere csendes volt ezen az órán. Átmentem a zebrán, majd utamat lerövidítve átvágtam egy parkolón két épület között, és hirtelen a rakpart közelében találtam magam. Tőlem délre volt a móló, az üzletek és az éttermek. Majdnem otthon voltam. Ez után a nap után nem akartam mást, csak ágyba bújni és olvasgatni.

Amikor két alak vált el az előttem lévő épülettől, és végigrohant a vízparton, hogy az egyik dokk mellett köddé váljon, rögtön felismertem őket. Tudtam, hogy rosszban sántikálnak, és semmi kedvem sem volt beléjük botlani. Hadd foglalkozzon velük más.

Az egyik fiúból ismerős nevetés tört föl, és ezt ordította a másiknak:

– Ne hagyd megszökni!

Megdermedtem.

– Hagyd már, Scott! Alig él.

– A fenébe! – szitkozódtam, és a dokk felé vettem az irányt.

Második fejezet

Lepillantottam Scott Foley-ra és Ryan Walshra, akik alattam voltak. A magas, jóképű, sötét hajú Scott nekem háttal állt. Az alacsonyabb, Ryan pedig némileg távolabb, és látszott rajta, inkább máshol lenne.

– Hagyd békén! – túrt bele Ryan szőke fürtjeibe. – Ez nem vicces!

– Mégis mióta vagy ilyen gyáva? Csak szórakozok vele kicsit, és te is mondtad, alig él.

Ökölbe szorult a kezem, és azt kutattam, vajon miféle állatról beszélnek így. Mivel semmit nem láttam, tettem még egy lépést a part széle felé.

Halkan felsikoltottam, amikor megcsúsztam: kiment alólam a lábam, majd legurultam, és a két meghökkent fiú előtt találtam magam. Nem éppen így képzeltem el a belépőmet. Egy pillanatig egyikük sem mozdult. Aztán végül Ryan lehajolt, és a szemembe nézett az arcomat elfátyolozó sötét hajamon át.

– Helló! Minden oké veled?

– Igen – feleltem, és kisimítottam a hajam az arcomból, majd lábra álltam, de a bal bokámba fájdalom nyilallt.

Ránehezedtem a testsúlyommal. Talán egy kisebb ficam. Nagyszerű.

A két fiú felé fordultam, és konstatáltam, hogy Scott egyenesen rám mered. Szeme összeszűkült, amikor felismert.

– Mit akarsz?

Gyorsan körbenéztem, és megpróbáltam kitalálni, mivel szórakoztak.

– Úgy néztek ki, mint akik keresnek valamit. Segíthetek?

– Nem! – vágta rá Scott.

Mögém pillantott, én pedig követtem a tekintetét, de nem volt ott más, csupán egy nagy kupac régi halászháló.

– Biztos ez? Mintha… – kérdeztem, aztán a háló felől panaszos nyávogás hangzott fel.

Az egyre halványuló fényben egy ványadt cirmos cica tűnt fel. Szívfacsaró látványt nyújtott. Bordái kiálltak, amikor tett pár bizonytalan lépést, hogy aztán hátsó lábaira üljön.

– Bántani akartátok a macskát? – dörrentem rájuk.

– Dehogy! – tiltakozott Ryan kerülve a tekintetemet. – Én soha…

– Persze! Mintha lenne időnk erre a bolhafészekre – állt Scott egyik lábáról a másikra.

A macska és a két fiú közé álltam. Scottot már az általános iskola óta ismertem, és pontosan tudtam, mikor hazudik.

– Ez még tőled is aljas húzás, Scott.

A fiú elpirult.

– Mondtam már, hogy nem érdekelnek a hülye macskák. Amúgy meg mi közöd hozzá?

– Szerinted hagyni fogom, hogy bánts egy védtelen állatot? – emeltem fel a hangom, mert Scott mindig is dühített, és most sem volt ez másként. – Ez neked a szombat esti szórakozás? Ettől érzed magad férfinak?

– Fogd be!

Scott rám meredt, én pedig egy pillanatra mintha megbánást láttam volna felcsillanni a szemében, ám nagyon gyorsan szertefoszlott.

Scott-tal régen nagyon jóban voltam. Ő volt az első, aki kedvesen közeledett felém, amikor ideköltöztem, annak ellenére, hogy a haverjai folyton cukkolták, amiért egy lánnyal barátkozik. Barátságunk kérészéletűnek bizonyult: akkor ért véget, amikor rajtakaptam, hogy a haverjaival egy sérült varjút dobál kővel. Üvöltöztem vele, a földre nyomtam, és közöltem vele, ilyen emberrel nem barátkozom. Ha kedvelt is valamennyire, az egyszersmind köddé vált, amikor megszégyenítettem a barátai előtt.

– Hallgattass el, ha tudsz!

Én is meglepődtem, amikor kimondtam ezt a mondatot. Miért is kötözködöm egy nálam jóval magasabb és nagyobb darab fiúval, aki egyébként is gyűlöl?

Scott arca elsötétült.

– Jobban teszed, Grey, ha nem állsz az utamba!

– Különben mi lesz? – léptem egyet felé. – Engem is megversz?

– Senki sem ver meg senkit! – Ryan Scott karjára tette a kezét. – Gyere, Scott, menjünk! Hagyjuk itt a francba!

Scott lerázta magáról Ryan kezét.

– Senki nem beszélhet így velem!

Próbálj meg az utamba állni. Ez a mondat szaladt át az elmémen. Egy másik hang azt sugalmazta, hogy higgadjak le, de nem törődtem vele. Gúnyos nevetés szaladt ki belőlem.

– Akkor gyere, hallgattass el! Persze csak ha van merszed hozzá.

Scott szeme fenyegetően villant, amint lépett egyet felém.

– Haver, mégsem állhatsz le egy lánnyal verekedni! – Ryan hangjába félelem vegyült.

– Kussolj, Ryan! – mondtuk Scott-tal egyszerre.

Rávigyorogtam ellenfelemre, akinek az arca lángolt a dühtől.

A kabátomra pillantottam, és felsóhajtottam.

– Csak próbálj meg ne nagyon vérezni! Nagyon nehéz kiszedni ebből a vért.

Scott nagyot nyelt, Ryan pedig felüvöltött, amint barátja felemelte jobb karját. Nem vagyok biztos benne, hogy meg akart ütni. Abban sem vagyok biztos, vajon ő tudta-e, mit akar.

Óriási robaj süketített el, forróság árasztotta el a testem. Semmiben sem hasonlított arra, amivel a kis huruttyot gyógyítottam meg. Semmilyen gyógyító erővel nem bírt, csupán dühvel és vadsággal volt teli, mint a ketrecéből szabadult oroszlán. Az elmém hátsó traktusában a szörnyeteg nagyobbra nőtt, és öröm töltötte el. Pislogtam egyet, majd mintha ellebbent volna a fátyol a szemem elől.

Öklöm azelőtt ért Scott arcához, hogy egyáltalán tudatában lettem volna annak, hogy előrelendítettem a karom. Alig éreztem fájdalmat, amint láttam, hogy ütésem súlyától hátratántorodik. Még egyet!, üvöltött fel a bennem lakozó szörnyeteg, és a másik kezem is ökölbe szorult.

Scott hamarabb észbe kapott, mint ahogyan gondoltam volna, én pedig időben elhúzódtam az erőteljes csapás elől, ami minden bizonnyal kiütött volna. Éles fájdalmat éreztem az alsó ajkamban, amint ökle súrolta, és fémes íz töltötte meg a számat.

– Scott! – üvöltötte Ryan. – Mi a francot csinálsz?!

Bal öklöm elképesztő gyorsasággal találkozott Scott állával, aki az ütés hatására elveszítette egyensúlyát. Arra a lábamra támaszkodva, amelyről az imént még meg voltam győződve, hogy kificamítottam, jól irányzott rúgást vittem be középtájra – korábban még sosem csináltam ilyet. Scott kínlódva kétrét görnyedt, amitől gúnyos mosoly ült ki arcomra. A szörnyeteg jó kedvre derült.

Scott dühöngő bikaként rontott rám, ám elegánsan félreléptem, ő pedig elzúgott mellettem. Hallottam, hogy Ryan felnevet mögöttem, amitől Scott még inkább dühbe gurult. Megperdült, és mindkét karját feltartva támadt rám.

Kezem olyan gyorsan mozgott, hogy magam is alig hittem: Scott orra vérfagyasztóan reccsent. Térdre rogyott, arcát kezébe temette.

– Te mocsok! – sziszegte. – Eltörted az orrom!

Csípőre tett kézzel álltam felette, és kiélveztem a győzelem ízét. Jót derültem azon, milyen könnyen legyőztem a nálam nagyobb és nehezebb fiút.

– Szerencséd van, hogy csak az tört el, seggfej! – fröcsögtem hatalmamtól megrészegülve.

– Úristen, Sara!

Éreztem Ryan szemét magamon, és aztán tekintete a nyögdécselő barátjára siklott. Engem meg mintha egy vödör hideg vízzel öntöttek volna le. Elpárolgott belőlem a düh, valamint az a furcsa forróság is, ami az imént még elárasztott. Mi a fenét művelek?, gondoltam, mikor a világ visszazökkent a rendes kerékvágásba, és megdöbbenve bámultam Scott véres arcát. Orra groteszkmód feldagadt, szeme körül pedig már mutatkozott a monokli. Persze nem voltam angyal, de azért sosem állt szándékomban másban ekkora kárt tenni. Összeszorult a gyomrom.

– Scott, én…

– Hagyj békén, te idióta! – reccsent rám, miközben kezét feltartva akadályozta, hogy közelebb lépjek hozzá.

Mikor megszólalt, vér fröccsent a szájából a földre.

Hátráltam pár lépést, miközben felkászálódott. Mi a fene volt ez, miért kellett ilyen csúnyán helyben hagynom? Persze aggódtam a macska miatt, de ez még nem magyarázat. Felcukkoltam, tőrbe csaltam, és én ütöttem először. Amint felsejlett bennem, ahogy öklöm az arcát éri, elfogott az undor. Mintha megszállt volna valami, és ha Ryan nem szólt volna közbe, és nem zökkentett volna ki, magam sem tudom, mi történt volna.

– Csak hülyéskedtünk. Ugye tudod, hogy nem bántotta volna a macskát? – kérdezte Ryan mintegy kényszerítve, hogy felnézzek a szemébe, és lássam, hogy igazat mond.

Aztán Scott segítségére sietett, és feltámogatta a töltésen. Amint magamra maradtam, lerogytam a földre, felhúztam a térdem, és átkulcsoltam. Ezúttal szabadjára engedtem a szörnyeteget, pedig mindig szoros ellenőrzés alatt tartottam, ám amikor gyógyításra használtam az erőmet, folyton-folyvást éreztem, szaggatja béklyóit. Ma pedig annyira lemerítettem magam, hogy kicsúszott a kezeim közül az irányítás – és lám, mit tettem.

Tízéves korom óta nem verekedtem, és még sosem akartam sérülést okozni. Még sosem mozogtam így. Ezért bámult úgy rám Ryan, mintha cirkuszi mutatványos lennék.

Alig hallható nyávogás űzte el a sötét fellegeket – a kismacska mellettem üldögélt. Közelebbről még ágrólszakadtabbnak tűnt megcsonkított farkával, cafatos fülével és remegő testével.

– Helló, cicus! – nyúltam felé, hogy megsimogassam a fejét.

Fújt rám, de nem menekült el, ebből tudtam, mennyire beteg. Vonzódnak hozzám az állatok, kiváltképpen a beteg példányok. Szerintem érzik az erőt bennem még akkor is, ha el van rekesztve. De az elvadultaknak így is némi bátorításra van szükségük, hogy legyőzzék az ember iránti természetes félelmüket.

Erőmet felhasználva nyugtató löketet küldtem felé, mire fél percen belül abbahagyta a fújást, és a lábamnak dörgölőzött. Mihelyt hozzáértem, gyógyító energiát sugároztam a satnya testbe, ő pedig azonnal leheveredett. Megsimogattam a hátát, csontjai majdnem átszúrták a bőrét. Rühes volt, és tort ültek a szőrében a bolhák, de csontja egy sem tört. Megszabadítottam az élősködőktől, elláttam néhány sebet, majd a fertőzést is megszüntettem a tüdejében. Elégedetten húztam el a kezem.

– Meg is vagyunk. Te vagy a legszánalomraméltóbb lény, akit valaha is láttam, de kutya bajod sem lesz – mondtam neki viccesen, miközben kicsit szédelegtem a mai második gyógyításomtól. – Óvakodj ezektől a srácoktól!

A cica rám nézett macskaszemével, és szomorúan felnyávogott.

– Szó sem lehet róla! Nem vihetek haza több kóbor állatot.

A cirmos felállt, és imbolyogva felém jött, majd vézna testét a vádlimhoz dörgölte. Még a farmeren keresztül is éreztem kiálló bordáit.

– Ez így csalás – sóhajtottam fel, és lehajoltam, hogy felvegyem, mire a cica azonnal dorombolásba fogott. – Rendben, hazajöhetsz velem, de innentől kezdve semmit sem tudok garantálni. A nagybátyám ki nem állhatja a macskákat, és még meg sem bocsátott a legutóbb hazavitt hívatlan vendégért.

* * *

Az acélajtó a jól megolajozott zsanérokon hangtalanul nyílt ki, én pedig beléptem, és becsuktam magam mögött. Odabent csend honolt. Elmosolyodtam, ám az ajkamba nyilalló fájdalomtól összerezzentem. Még a szemem is könnybe lábadt. A szemközt lévő tároló felé vettem az irányt, a macskát a földre tettem. Felmásztam a viharvert polc tetejére, és az egyik csempe alól kihúztam egy aprócska fekete fémdobozt, amelyben pár száz dollár és egy feleakkora fiolányi trollepe volt, mint amit Malloynak adtam. Remy rám tukmálta, vészhelyzet esetére. Többnyire gyorsan gyógyulok, és alig vagyok beteg – a gyógyítóerő jótékony hatása –, ám Nate biztosan nem szeretne felduzzadt ajakkal látni.

Kinyitottam az üvegcsét, az ujjamra öntöttem a tartalmából, majd felpüffedt ajkamra és lehorzsolt öklömre kentem. Égető érzés kerített hatalmába, aztán áldott zsibbadás töltött el. Nem kellett a tükörbe néznem, hogy tudjam, testem gyógyul, és kisvártatva semmi sem fog látszani. A trollepe nem forrasztja össze az eltört csontokat, ám a vágásokat és horzsolásokat se perc alatt eltünteti. Igyekeztem nem gondolni Scottra, akinek valószínűleg most teszik helyre az orrát. Bedugaszoltam a fiolát, visszatettem a dobozba, majd az egészet a helyére, miközben nem tudtam kiverni a fejemből, hogy voltaképpen neki lenne igazán szüksége erre a csodaszerre.

– Gyere, cicus! – vettem fel a macskát, és a lépcső felé indultunk.

Nate-tel miénk volt az egész ház, ami elég sirály volt. Korábban az alsó szint könyvesboltként működött, ám csődbe ment, amikor megjelentek a városban a nagyobb üzletláncok. Nate pedig ráébredt, hogy ingatlant kiadni elég macerás dolog, nem is nagyon kellett neki az érte kapott pénz, így hát nem adta ki többé. A felette lévő lakásban éltünk, az alsó szintet tárolásra használta, meg ott volt a saját konditerme is.

Felvonszoltam magam a lépcsőn, és besurrantam a lakásba. A szobájából kiszűrődő zajokból megállapítottam, hogy Nate a gépén dolgozik, és csendesen haladtam el a nyitott ajtaja előtt, hátha nem veszi észre érkeztemet.

– Megint nem jöttél haza vacsorára.

Megtorpantam az ajtóban, és bűnbánó mosoly ült ki az arcomra.

– Bocsánat, teljesen elveszítettem az időérzékemet.

Nate a monitora felett rám meredt, zöld szeme az enyémbe fúródott. Hasonló gesztenyebarna hajunk és aranyló bőrünk miatt sokan azt hitték, ő az apám. Nate a hajába vegyülő ősz fürtök miatt idősebbnek nézett ki, pedig nem volt több, mint harminckilenc. Szerintem jól állt neki.

Kócos hajából és a szeme alatt megjelent karikákból tudtam, nem alszik eleget. Mostanában éjjel-nappal a könyvén dolgozik, alig eszik és alszik – mindig ilyen, ha az első változat vége felé jár. Katonai témájú thrillerei vannak, ez a negyedik könyve. Jól ír. Nem tud róla, de mindegyik megjelent munkáját elolvastam.

– Hol a fenében lődörögtél? Úgy nézel ki, mint aki verekedett. – Hangjában semmi vádló nem volt, inkább csalódottság hallatszott ki belőle. – Véres a kabátod.

– Ó! – fedeztem fel a vérfoltokat a drapp színű anyagon. – Ez a kedvenc kabátom. Gyorsan öntök rá hideg vizet.

– Sara! – szólt figyelmeztetőleg, mire megtorpantam, ő pedig mély sóhajt eresztett meg. – Mi történt?

– Ezt úgy mondod, mintha naponta lenne ilyen – fintorogtam.

– Akkor tényleg verekedtél.

Lebuktam.

– Megvolt rá az okom. – Ezzel felemeltem a macskát, hogy lássa ő is.

Nate a kezemben lévő szőrpamacsra bámult.

– Él az a dög?

– Hát persze! – simogattam végig a bundáját, mire hálás dorombolás hangzott fel. – Miért mászkálnék szerinted döglött macskával?

– Választ is vársz a kérdésre?

Dühösen meredtem rá.

– Nem mondtam? Vuduval foglalkozom mostanság, zombi macskákkal kezdem.

Közben azon tűnődtem, mit gondolna, ha megtudná, tényleg vannak olyanok, akik életre tudják kelteni a holtakat.

Úgy nézett rám, mint aki nem tudja eldönteni, komolyan mondtam, vagy csak vicceltem. Megragadtam az alkalmat, és indulni készültem.

– Lassan a testtel! Még nem mondtad el, mi történt. Foglalj helyet.

Leültem az íróasztala előtt álló székre, a macskát az ölembe fogtam, Nate pedig kimanőverezett az asztal mögül az elektromos járgányával. Fél méterre állt meg tőlem.

– Ki vele!

Elmeséltem, hogy megláttam, amint Scott és Ryan a macskát üldözi, és követtem őket a vízpartra. Néhány szóban beszámoltam a verekedésről is, de inkább afféle hőzöngésnek tüntettem fel. Még mindig szégyelltem magam miatta, és eszemben sem volt újra átélni.

– Akkor honnan a vér?

– Hát… ez az apróság tele van sebekkel. Biztosan ő vérezte össze a kabátomat.

Nate gyanakvó pillantást vetett a macskára.

– Ha már szó került az új barátodról… mi a terved vele?

– Fogalmam sincs – feleltem őszintén. – Megmosdatom, megetetem.

Nate egy hosszúnak tűnő másodpercig csendben maradt. Vártam a dupla letolást a verekedésért és az újabb kóbor lény hazahozataláért. Nagybátyám nem utálja az állatokat. Csak szeret rendet tartani otthonában, az állatok pedig nem éppen a tisztaságukról híresek.

Tökéletes dramaturgiai időzítéssel Daisy, a háromlábú beagle tipegett be a szobába. Fogalmam sincs, mi történt a lábával, de sokszor láttam a víznél, és elbűvölt, ahogyan három lábbal mozgott. Fél évvel ezelőtt azonban nem volt elég gyors, és elütötte egy autó. Gyógyítása sokat kivett belőlem, de sikerült megmenteni. Nate korántsem volt boldog, amikor beállítottam vele, de mégis ki dobna ki az utcára egy háromlábú kutyát? Daisy mostanra már folyton körülötte legyeskedett, és ugyan Nate sosem ismerte volna be, tudom, hogy szerette a társaságát.

Daisy odajött hozzám, és megszaglászott, mire a macska fenyegetően fújt felé. A kutya erre leült, és biztonságos távolságból méregette az új lakótársat.

– Sara, tizenhét éves vagy. Ahhoz már túl nagy, hogy fiúkkal verekedj, bármi is legyen az oka.

Mondani akartam valamit, de belém fojtotta a szót.

– Túl sok időt töltesz egyedül, pedig a barátaiddal kéne lógnod. És randiznod kéne a fiúkkal, nem verekedni.

Fészkelődni kezdtem a széken. Biztos voltam benne, semelyik tinilánynak sem mondták a szülei, hogy bulizzon és randizzon.

– Vannak barátaim – vetettem ellen erőtlenül.

Ugyan még nem randiztam, és nem voltam a társaság középpontja, tényleg voltak barátaim. A lányok nem igazán kedveltek, az okát nem tudom. Nem utáltak, egyszerűen csak kényelmetlenül érezték magukat a társaságomban.

– Mint például Greg? A jó magaviselet mintapéldánya? Biztos tőle tanultál meg verekedni – gúnyolódott Nate.

– Greg egyáltalán nem rossz srác, és nem, nem tőle tanultam meg verekedni. Attól, hogy motoros, még nem bűnöző.

Persze volt egyvalami, amit elkövetett, de szerintem amikor valaki nagykorúvá válik, a fiatalkori bűnei is megbocsátást nyernek. Ezt persze nem akartam megvitatni Nate-tel.

– Lehet, hogy nem bűnöző, de attól még korántsem angyal!

Elnyomtam magamban egy mosolyt, mert Nate-nek igaza volt. Greg tényleg nem volt angyal. Egy évvel volt idősebb nálam, de már akkor az iskola fenegyereke volt, amikor én kezdtem a középsulit. Gyakorlatilag a nagybátyja motorosboltjában nőtt fel, keményebb és izmosabb volt, mint a többi srác, és ezt nem félt megmutatni. Volt abban valami, ahogyan tartotta a fejét, és zöld szeme ragyogott mosolygás közben, amit valaki vagy vonzónak tartott, vagy a frász törte ki tőle. Nem tudom, hogy azért kedveltem meg azonnal, mert nem törődött senki véleményével, vagy mert bárkit zaklathatott az iskolában. Ő nem igazán barátkozott senkivel, és nem is tudom, miért engedett közel magához. Egyszer csak leült az asztalomhoz ebédnél, és amikor meglett az első motorja, sokszor elvitt, és még a nagybátyjának és a haverjainak is bemutatott. Még egy rövid ideig belé is voltam zúgva, míg Mike, az egyik barátja azt nem mondta nekem, hogy a társaságban mindenkinek az a véleménye, olyan vagyok, mintha Greg öccse lennék. Erre pedig a romantikus álmok szertefoszlottak.

Hiányzott Greg. Érettségi után Mike-kal Philadelphiába mentek dolgozni, akinek a nagybátyja egy autóalkatészeket gyártó üzem tulajdonosa volt. Nem a világ legjobb állása volt, ám amíg annyi pénzt keresett, amivel ki tudta fizetni az albérletet, és tankolni a motorját, Gregnek megfelelt. E-mailben tartottuk a kapcsolatot, de már egy hete nem hallottam felőle.

– Greg Phillybe költözött, emlékszel? Június óta nem találkoztam vele.

– Nem hullatok érte könnyeket – kocogtatta meg a kerekesszéke karfáját. – És mi van Rolanddal? Egyidőben elválaszthatatlanok voltatok. És Peterrel is.

– Még mindig lógunk együtt. Csak mostanában más érdekel minket, ennyi az egész.

Persze Roland megpróbált engem is bevonni, és olykor buliztam vele együtt. Csak hát engem nem érdekelt annyira ez az egész, mint őt. Roland persze megértette, de más nem nagyon.

– Pedig nagyon úgy tűnik, hogy az elmúlt években zárkózottabb lettél. Nem egészséges kizárni az embereket az életedből – túrt bele a hajába Nate. – Az én hibám. Sokszor magadra hagytalak, amikor kisebb voltál. Persze nem én vagyok az apád… Bár tudnám, hogyan kerülhetnék közelebb hozzád! – Bűnbánó pillantást vetett rám. – Túl sok időt töltesz egyedül, és fogalmam sincs, merre lődörögsz, mit csinálsz.

– Én csak… – hebegtem, mert mindig ide lyukadtunk ki.

Mégis mit mondhattam volna neki? Figyelj, Nate! Ma megmentettem egy életet. Olyan csodálatos erő birtokában vagyok, amellyel gyógyítani tudok. De sajnos a te gerincedet nem tudom meggyógyítani, mert az emberekre nem hat a varázserőm. És elhívhatom a troll barátomat vacsorára?

Megnyomott egy gombot a kerekesszékén, és az asztala felé gurult.

– Vacsorázz meg. Hagytam neked lasagnét.

Magammal vittem a macskát a konyhába, kerítettem neki tonhalkonzervet, és próbáltam az eszembe vésni, hogy holnap vegyek neki kaját. Daisy követett bennünket, őt is megetettem, mielőtt beraktam volna a lasagnét a mikróba.

A Nate-féle lasagne az egyik kedvenc ételem volt, de akár kartonpapírt is ehettem volna, azt sem vettem volna észre, mert annyira lefoglaltak a bennem kavargó érzelmek. Mi történt velem a vízparton? Néhány óra leforgása alatt életmentőből bántalmazóvá lettem. Már tudtam, mire vagyok képes, és ez nagyon megrémisztett.

Ráadásul hazudtam is Nate-nek. Csendben üldögéltem az aprócska konyhaasztalnál, és csak turkáltam az ételt. Gyűlöltem, hogy át kellett vernem a nagybátyámat, de túl sok olyan dolog akadt az életemben, amiről nem beszélhettem neki. Sokkal egyszerűbb volt hagyni, hogy csalódjon bennem, mint elmondani neki az igazságot.

Bárcsak áthidalhatnám a köztünk lévő távolságot! Csak ő maradt nekem, és tudom, hogy apa azt szeretné, legyünk közel egymáshoz. Nem Nate-en múlt, apám helyett is apám volt, miután az igazi meghalt. Elég zűrös időszakot éltem át, amikor hozzáköltöztem, és sosem nyíltam meg előtte annyira, amennyire megtehettem volna. Aztán ráleltem Remyre, és olyan titkok birtokába kerültem, amelyeket senkinek sem mondhattam el.

Nem mintha nem érdekelt volna, hiszen mindennél jobban szerettem Nate-et. Egyszerűen csak más volt az érdeklődési körünk. Őt egyáltalán nem érdekelték a paranormális, természetfeletti dolgok, és semmi olyasmi, aminek ne lett volna szilárd tudományos alapja. Sosem olvasott fantasyt, nem nézett semmi természetfeletti filmet vagy sorozatot. Majdnem az őrületbe kergettem a Buffy-sorozattal, ezért inkább a saját szobámban néztem. Bizonyos értelemben Nate zárkózottabb volt, mint én, és nem voltam biztos benne, hogy jól kezelné, ha tudna az erőmről és az őt körülvevő valódi világról.

Elöblítettem a tányért, és a macskával a karomban felmentem az emeletre. Az épület legfelső szintjén volt az én szobám, mellettem pedig a tetőtér. Afféle loftlakásnak tűnt, konyha nélkül. Az egyik oldalon állt az ágy, a komód és az asztal. A másik oldalon, a terebélyes ablak alatt pedig a fakózöld kanapé, amelyet szinte teljesen elborítottak a ráhajigált ruhák és könyvek. Mellette pedig két agyonzsúfolt könyvespolc nyújtózott. Apám irodalomtanár volt, imádta a könyveket, kiváltképpen a klasszikusokat. Az volt a kedvenc mondása, hogy „akinek ott van Isten és a jó könyvek, nem magányos”. Utánanéztem, vajon kit idézett: Elizabeth Barrett Browningot. Olykor bizonytalan vagyok az első felében, a másodikkal viszont teljes mértékben egyetértek. Elolvastam az összes könyvét, és sajátokat is szereztem melléjük. Biztosan örülne neki, ha tudná, én is osztozom a kedvenc hobbijában.

A falak üresen tátongtak, kivéve néhány fotót apámról és a barátaimról. Roland lehangolóan sivárnak minősítette a szobám, és sajnálkozott, amiért nem akartam apám régi hifijét újabbra cserélni. De én szerettem itt lenni. Még saját fürdőszobám is volt, igaz, meglehetősen aprócska. Imádtam a sok ablakot, és szép kilátás nyílt innen az öbölre. Mégis mi mást akarhatnék még?

– Na, gyere, cicus, megmosdatlak, mielőtt összekennél valamit – szóltam hozzá, és kutyasamponnal és törölközővel a kezemben a fürdőszobába vittem, ahol alaposan megfürösztöttem. Még emésztette a vacsoráját, és olyan kába volt a gyógyítástól, hogy afféle apró masinaként dorombolt, miközben szárazra töröltem. Egy régi pokrócot a kanapéra terítettem, arra tettem le, mire ő boldogan összekuporodott. Otthon érezte magát.

Miután előkerestem a legutóbbi bundás vendégem macskavécéjét, én is beálltam a zuhany alá azt remélve, a forró víz majd lemossa rólam a mai nap minden piszkát. De semmi sem tudta feledtetni azt, amit Scott-tal tettem. Mindig jó emberként tekintettem magamra, de csak egy szörny támadna úgy másra, ahogyan én tettem. Reszkettem, pedig forró víz alatt álltam.

Törölközés közben a huruttyokra gondoltam, vajon hogy lehetnek most. Fren és Mol a gyász helyett egy új életet kaptak. Ma megmentettem egy életet – ez pedig biztosan számít valahol. Vajon ezzel jóvá tudom tenni azt a szörnyűséget, amit ezután műveltem?

Kedvenc pizsamámat felöltve egy Fleetwood Mac-cédét tettem a lejátszóba, és az ágyba vittem a vázlatfüzetemet. Nemcsak apám cédégyűjteményét örököltem meg, hanem a hetvenes évek rockzenéje iránti szeretetét. A hasonló zenei ízlésünk azon kevés dolgok egyike volt, amely közös volt bennünk Nate-tel, olykor még kölcsön is kért egy-egy cédét. Elhessegettem a sötét gondolatokat, és új oldalra lapoztam. Ha nem lenne a titkos életem, sokkal közelebb kerülhetnék a nagybátyámhoz.

A huruttyokra gondoltam, és felidéztem a kezemben tartott mütyürt. Ceruzám csak úgy siklott a papíron, miközben próbáltam megformálni. Úgy rajzoltam meg, ahogyan fogtam, hiszen az volt legtisztább képem róla, amikor először nyitotta ki a száját, és felsírt. Elmosolyodtam a kész rajz láttán: egy pici teremtmény meglehetősen gyűrött arccal, aprócska szája néma sírásra tátva. Persze nem vetekedett Leonardo da Vinci munkásságával, de azért nem volt rossz, ahogyan a rajzaim általában. Nem mintha egyébként megmutatnám valakinek.

Az ablaküveg kocogtatására lettem figyelmes, mire felpattantam, és beengedtem a nagy fekete varjút. Tett egy pár kört, mielőtt a kinyújtott karomon landolt.

– Épp ideje volt hazajönnöd, Harper – korholtam, és megsimogattam a nyakrész puha tollait.

Már két napja nem jelentkezett, és azon aggódtam, hátha baja esett. Valójában nem lakott velünk, de szeretett itt lenni, főleg a tetőn. Gyakorlatilag örökbefogadott, miután megmentettem Scott karmaiból, ám meglehetősen önálló életet élt.

– Van étel a tálkádban, ha éhes lennél.

Nem lepődtem meg, amikor kirepült az ablakon, és a tető felé vette az irányt. Sokszor éreztem vele kapcsolatban, érti, amit mondok neki. Olvastam, hogy a varjak rendkívül intelligensek, Harper pedig jókora dózist kapott az erőmből, amikor meggyógyítottam. Ki tudja, milyen hatást gyakorolhatott még az állatokra?

Nyitva hagytam az ablakot, és elővettem a laptopot, hogy megnézzem, mi történik a virtuális térben. Ma már második alkalommal kereskedtem trollepével, hogy gyógyszert vásároljak Remynek, és aggodalommal töltött el, nehogy visszavezessék a szálakat hozzám, vagy ne adj’ isten Remyhez. Ez volt a legfőbb indok, hogy miért csupán Malloyjal üzleteltem. Agyafúrt, és roppant diszkréten intéz mindent. Persze ez hozzátartozik a munkaköréhez, mert ha nem, könnyen a másvilágon találhatja magát.

Az üzenetablakokon ment a társalgás. Nem volt szó trollepéről, ám az egyik beszélgetésen megakadt a szemem – vámpíraktivitás Portlandben. A vámpírokról sok szó esett ezeken a felületeken, számos bejegyzés is született az észlelésükről, ám könnyű volt elválasztani a valóságot a kitalációtól. Én még sosem láttam vámpírt, holott igen sokat tudtam róluk, főleg Remytől, és arra is ráébredtem, hogy Hollywoodnak és az íróknak fogalmuk sincs a mibenlétükről.

A vámpírok többnyire nagyvárosokban élnek, ahol a magas bűnözési ráta elfedi tevékenységüket. Hordákban élnek, és kisebb falkákban járnak vadászni; jóllehet elsősorban éjszaka mozognak, az idősebb példányok bírják a napfényt, ha nem közvetlenül éri őket, és nincsenek kitéve neki hosszú ideig. A fiatalok – a százévesnél fiatalabb vámpírok – azonban egyetlen percet sem bírnak ki a napon. A legtöbbjük – fiatalok és idősek egyaránt – nem kockáztatják a direkt napfényt, így napközben inkább elrejtőznek.

Nincsenek magányosan kóborló vámpírok, akik arra várnak, hogy az igaz szerelem megmenti megkínzott lelküket. A vámpírok gonoszak, ám a megfelelő fegyverekkel meg lehet ölni őket. Sajnos azonban, ha valaki testközelből lát egy példányt, jó eséllyel nem éli túl a találkozást.

A portlandi bejegyzés azért ragadta meg a figyelmemet, mert a város csupán egyórányi autóútra fekszik New Hastingstől, ahol apával laktunk. Többnyire nem esett szó a városról ezeken a felületeken, mert túl kicsi volt ahhoz, hogy a vámpírok szabadon kószálhassanak. Így amikor arról olvastam, hogy az elmúlt két hét során négy, tizenhét és tizennyolc év közötti lány tűnt el, végigfutott a hátamon a hideg. Mind a négyet eltűnt személyként kezelték, holott semmit sem vittek magukkal, és egyikük barátai sem gondolták, hogy csapot-papot hátrahagyva elszöktek otthonról. A lányok nem ismerték egymást, a rendőrség pedig tanácstalannak bizonyult. A bejegyzés írója arra utalt, hogy vámpírok műve lehet.

Epe tolult fel a nyelőcsövemen. A vámpírok nagy örömüket lelik áldozatuk megkínzásában, mielőtt kiszívják belőlük az életet. És amit hagynak belőlük… Megborzongtam az elmémbe vetült kép láttán. Behunytam a szemem, de mindhiába: belém égett a látvány.

Összeszorítottam a fogam, és vártam, hogy elmúljon a régi félelem és érzés. Ilyenkor mindig legszívesebben a takaró alá bújnék, de mégsem tettem. Ha tényleg vannak vámpírok Portlandben, arról nekem tudnom kell.

A poszt többi része nem szolgált semmilyen információval, kivéve azt a tényt, hogy mind a négy lány éjszaka tűnt el. A bejegyzés írója az oldal egyik régi felhasználója volt, akivel gyakran beszélgettem. Nem szokott a levegőbe beszélni, ezért kapcsolatba léptem vele. Pár perc múlva már cseteltünk is.

Wulfman: Helló PG. Régen dumáltunk.

PixieGirl: Nem értem rá. Olvastam a posztot. Vámpírok Portlandben?

Wulfman: A forrásaim szerint. Fura. Nem ott, ahol általában élnek.

PixieGirl: Vajon miért jöttek vissza ide?

Wulfman: Vissza? Miről beszélsz?

Szünet

PixieGirl: Ismertem valakit, akit vámpírok öltek meg 10 évvel ezelőtt.

Wulfman: Azta. Nem tudtam. Bocs.

PixieGirl: Vannak emlékeid abból az időből?

Wulfman: Akkor még nem foglalkoztam velük. De megkérdezem a forrásaimat.

PixieGirl: Köszi.

Wulfman: Sokat segítene, ha tudnám a nevét.

Hosszú szünet

Wulfman: Itt vagy?

PixieGirl: Igen… a neve… Daniel Gray.

Harmadik fejezet

A fecske ficergett a kezemben, ezért elengedtem, és néztem, ahogyan az imént meggyógyított szárnyával úgy repül, mintha sosem tört volna el. Nevettem, amint boldogan tett néhány kört a fejem körül, aztán leszállt az egyik felettem lévő ágra.

– Remélem, legközelebb majd óvatosabb leszel az öreg kandúrral.

Felálltam, leporoltam a nadrágomat. Felvettem a kesztyűmet, és átvágtam az utca végén található parkon. Az égbolton szürke fellegek tornyosultak, szinte érezni lehetett a hó szagát. Ha sok esik, apa elvisz szánkózni. Felgyorsítottam, hogy minél előbb hazaérjek.

Amikor az utca közepén jártam, már hallottam Charlie ugatását. Vajon mi zaklathatta fel ennyire? A szomszéd öreg basset houndjáról van szó, aki már a macskákra sem vakkant. Amikor odaértem a szomszéd házhoz, a hátsó kert felé vettem az irányt, hogy megnézzem a kutyát. Meglepett, hogy pattanásig feszítette a futtatóhuzalát, és a mi udvarunk felé ugatott. Szokatlan zaklatottságától nyomasztó érzésem támadt.

Kiszaladtam az utcára, és meg sem álltam a bejárati ajtónkig.

– Apa, valami baj van Charlie-val! – kiáltottam, mikor beléptem a házba.

Levettem a kesztyűt és a sapkát, majd az előszobai padra hajítottam őket.

– Apa?

Vajon hol lehet? A házban sült hús illata terjengett, szóval itthon kell lennie. Sosem menne el úgy, hogy be van kapcsolva a sütő.

Valami nem stimmelt. Aztán megcsapott a hideg légáramlat. Biztos kiment hátul, hogy megnézze Charlie-t, és nyitva hagyta az ajtót. Megráztam a fejem. Én ezért mindig szidást kaptam.

Akkor éreztem meg, amikor majdnem elértem a konyhába: az édeskés, fémes szagot, amitől háborogni kezdett a gyomrom, és felgyorsult a szívverésem. Kiáltás szakadt ki belőlem, amikor beléptem a helyiségbe, és megláttam a vörös csíkot a fehér konyhaszekrényen, és a nyitott hátsó ajtó felé vezető vérnyomokat.

Félelem járta át az egész testem.

– Apa! – üvöltöttem, és az ajtó irányába rohantam.

Megcsúsztam a véren, átestem az ajtón, és négykézláb landoltam a hátsó ajtó lépcsőjén, már a kertben. Felnéztem, és megláttam a véres lábnyomokat, a törött korlátot és…

– Nem! – kiáltottam, és kétségbeesetten a lépcső alján fekvő alak felé másztam, akinek a kedvenc inge szakadt és véres volt.

Aztán elfogott az a fura érzés, amikor elszáll egy élet.

– Nem, apa, nem!

Rávetettem magam, könyörögtem, hogy maradjon még, és addig öntöttem belé az erőmet, amíg ki nem merültem. De nem volt elég. Zöld szeme élettelenül kémlelte a szürke eget, amint az első hópelyhek meggyötört arcára hullottak.

– Nem! – ébredtem kiáltva, és csak vaksin pislogtam a sötétben, miközben a szívem majd’ kiugrott a helyéről.

Reszkető kézzel töröltem le a könnyeket, és söpörtem el az arcomba lógó tincseket. Pár percig veszteg maradtam, míg szapora szívverésem le nem csitult, és az álom utolsó foszlányai szerte nem foszlottak.

Elhúztam a függönyt, sápadt fény töltötte be a szobát. Kinn az öbölben egy bója kongott, és egy tengeri vidra fütyült. Az ismerős hangoktól megnyugodva szélesebbre tártam az ablakot, és beengedtem a hideg, reggeli levegőt. Jó mélyen be is lélegeztem, miközben az öböl neszeit hallgattam, és ekkor hagytam az elmémet az álom felé kalandozni.

Eleinte minden éjszaka megismétlődött a rémálom, ugyanúgy. Sikoltva, félelemtől bénultan ébredtem minden éjjel. Nate megpróbálta elérni, hogy meséljem el, mit élek át éjszakánként, ám képtelen voltam kimondani és újra átélni azt a szörnyűséget.

Láttam a rendőségi jegyzőkönyveket. A szomszéd értesítette őket, engem apám testén találtak meg, mindkettőnket beborított a hó. Azt hitték, én is meghaltam, ám végül az egyikük gyenge pulzust tapintott ki a csuklómon. Azonnal kórházba vittek. A gyermekpszichológus, aki megvizsgált, ezt a szakvéleményt adta ki: „Szemtanúja volt apja brutális meggyilkolásának, ami súlyosan traumatizálta.” Néhány hét klinikai megfigyelést írt elő.

Nate pedig ellenezte. Ő aztán valóságos szakértője a poszttraumatikus stressznek. Huszonhárom évesen, Boszniában egy repesz miatt kerekesszékbe kényszerült. Azt mondta, a családdal kell lennem, és mivel nagyanyám már túl beteg volt, magához vett. Tudtam, hogy nincs könnyű dolga: egy mozgásképtelen, egyedülálló férfi egyszerre csak egy traumatizált gyereket nevel. De nem rettent meg, én pedig roppant hálás voltam érte, és nem tudtam szavakba önteni az iránta érzett szeretetemet. Olykor sérült könyvtámaszokként gondoltam magunkra. Mindkettőnknek megvannak a magunk hibái, de együvé tartozunk, noha mindig is volt valami, ami éket vert közénk.

Az ébresztőóra reggel hatot mutatott, így már nem volt értelme visszaaludni. Letakartam az ágyat, és a fürdőszobába indultam. Hideg vizet fröcsköltem az arcomra, sápadt bőrömet és szememet tanulmányoztam, amely még mindig az álom hatása alatt állt. Felsóhajtottam, és beálltam a zuhany alá. Micsoda fantasztikus hétkezdet.

* * *

– Azt hallottam, a motorosbanda tette. Szerencse, hogy még él.

– Komolyan?

– Igen, szerintem Greg McCoy most jött ki a börtönből

– Fogalmam sem volt róla, hogy Sara ilyen arcokkal lóg.

– Nektek fogalmatok sincs, mi történt. Szerintem ez Sara műve, és ismerve Scottot, meg is érdemelte.

Felnéztem a könyvből, mire elhalkult a susmus, hirtelen mindenki érdekesnek találta az ebédjét. Megálltam, hogy nem meredjek rájuk dühösen, helyette inkább megforgattam egy szál sült krumplit a ketchupban, és a számhoz emeltem. Mostanra már meg kéne szoknom. Ha nem árulsz el semmit magadról, akkor majd mások rakják ki a kirakóst helyetted. Na de egy motorosbanda? Most komolyan?

Az asztalom végére pillantottam, ahol Jeffrey Crumb ült, és tömte a fejét hamburgerrel meg sült krumplival. Jelezve, hogy ő is remekül szórakozik a pletykákon, megeresztett egy félszeg mosolyt, aztán ismét a könyve fölé görnyedt. Az ösztövér, szőke srác két évvel volt fiatalabb nálam, és a szomszéd utcában élt a nagyszüleivel. Azt hallottam, anyja súlyos drogfüggő volt, és tizennyolc évesen esett teherbe, Jeffrey pedig egy csomó egészségügyi problémával született. Elég eszes srác volt, de a korához képest alacsony, és nehezen barátkozott másokkal. Pár éve kezdtünk ugyanannál az asztalnál ebédelni, mert mindketten szerettünk olvasni étkezés közben, még akkor is, amikor Greg mellénk telepedett. Ezután senki sem mert kezet emelni Jeffrey-re, mert valószínűleg attól tartottak, rájuk uszítom Greget. Ő ugyan már végzett, de úgy tűnt, tekintélye egy része rám szállt. Én persze nem bántam, legalább távol tartja a zaklatókat.

Azon tűnődtem, vajon hogyan terjedt el a verekedés híre, mert abban biztos voltam, hogy Scott és Ryan tartotta a száját. Kémiaórán láttam Scottot, elég szánalmas látványt nyújtott monoklijával és felduzzadt orrával. Senki sem hitte el, hogy ráfékezett, és elkapta a kormányt, nehogy elüssön egy szarvast, így beverte a fejét, de mégis hogy a fenébe hoztak engem kapcsolatba vele?

Gondolatban vállat vontam, és belemélyedtem a Jane Eyre viharvert példányába. Azt gondolnak, amit akarnak, feltéve, ha békén hagynak.