A mű eredeti címe: Der Schlunz und die Spur des Verräters

Copyright © 2007 Bibellesebund Verlag, Marienheide & SCM Verlag

in der SCM Verlagsgruppe GmbH, Holzgerlingen

Hungarian edition – Magyar kiadás:

© Szentírás Szövetség, Harmat Kiadó, 2025

All rights reserved. Minden jog fenntartva.

Illusztrációk:

© Daniel Fernández Adasme

Fordította: Szécsi Zsuzsanna

Felelős szerkesztő: Zombory Katalin

ISBN 978 963 288 911 5

E kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, nem tárolható visszakereshető rendszerben, nem tehető közzé sem elektronikus, sem más formában a kiadó írásos engedélye nélkül.

– Hűha, egy barlang! Egy titkos búvóhely! – Vadóc a bejárat mellett állt, és a benti sötétséget kémlelte. – Nézd, Lucas, itt biztos ezer kincs van elrejtve!

Apa egy viharvert napernyővel a kezében lépett ki a szerszámosbódéból.

– Nem, Vadóc, itt biztosan nincsenek kincsek – mondta, és felhúzta a szemöldökét. – Ez mind régi kacat. Semmire sem jók már.

– Akkor miért tartottátok meg?

– Mert azt gondoltuk, hogy egyik-másik talán jó lesz még valamire. Most viszont kell a hely, úgyhogy kidobjuk őket.

– Ó, de kár! – sóhajtott Vadóc, és újra bekukucskált a sötét bódéba. Szombat délután volt, azon kevés novemberi napok egyike, amikor nem esett az eső. Apa már két héttel ezelőtt bejelentette, hogy a Schmidtsteiner család jövőre beruház egy kandallóra. Egy szép, kellemes hangulatot árasztó kandalló kerül a nappaliba. És ebben a szerszámosbódéban tárolják majd a tűzifát. Ehhez azonban minden régi holmit el kell tüntetni innen.

– Egy ilyen szuper napernyőt ki akartok hajítani? – szólt Vadóc apa után, aki az utca felé vette az irányt, ahol már hegyekben álltak a lomok. – Mi lesz, ha kisüt a nap, és szükségetek lesz egy napernyőre?

– Akkor elővesszük az újat, amit már két éve használunk – felelte apa, és eltűnt a ház mögött.

– Ebből az anyagból akár sátrat is lehetne készíteni – mondta Vadóc Lucasnak, aki ott állt mellette. Lucas nagyot sóhajtott, és végigsimította rövid, szőke haját. Tudta, hogy a barátja minden ócskaságot fel tudna még használni. Az ágya alatt egy egész dobozt megtöltött régi kövekkel, botokkal, egérfogókkal és egyéb limlommal. A kincsesládában egyre csak gyűltek a kacatok, pedig Vadóc még csak hét hónapja lakott Schmidtsteineréknél.

Lucas és családja az erdőben talált rá a fiúra. Rongyos volt, és elveszítette az emlékezetét. Az egyetlen szó, amit fel tudott idézni, az volt, hogy „Vadóc”, ezért Lucas, Nelli és a szüleik ezen a néven szólítják. Amíg vissza nem tér az emlékezete, és meg nem találja a szüleit, náluk lakhat, Lucas szobájában. Mindig eszébe jut valami újabb őrültség, amit aztán együtt valósítanak meg. Mint ahogy most itt, a kertben is.

– Gyere, Lucas – szólt Vadóc –, lássuk, mit tudunk megmenteni a lomtalanítástól – azzal belépett a bódéba. Szűkös volt a hely, régi ágykeretek voltak a falhoz támasztva, sőt még Nelli régi kiságyának a rácsa is ott állt. Az egyik fal tele volt kampókra akasztott kerti szerszámokkal. Valaha bizonyára ezek tárolására épült a bódé. Az egyik szekrényben régi festékesvödrök voltak, meg virágföld, cserepek, és még egy csomó rejtélyes doboz és eszköz. A másik oldalon a kocsi nyári gumijai lógtak, mellette a fűnyíró állt, a falnak támasztva pedig egy lapos kerekű talicska. Egy törött műanyag dobozban homokozójátékok hevertek, melyekkel Lucas és a húga már régóta nem játszott.

– És ezt mind ki fogjuk dobni? – kérdezte újra Vadóc. – Ez nem lehet igaz!

Apa újra megjelent az ajtóban:

– És Vadóc, nehogy azt hidd, hogy abból, amit most kiviszek a lomtalanításra, bármit is kihalászhatsz, és valahol máshol elraktározhatod. Szükségünk van a helyre. Időnként amúgy is meg kell válnunk a régi dolgoktól. Te is kaphatnál az alkalmon, hogy kihajítsd az ágyad alatti régi doboz tartalmának legalább a felét.

– Kizárt dolog! – tiltakozott Vadóc. – Inkább az jutott eszembe, hogy feltölthetném a kincsesládámat még egy pár értékes tárggyal ebből a csodabódéból.

– Meg ne próbáld! – figyelmeztette apa, majd egy darab drótkerítést vett magához, és kicipelte.

Vadóc a szemét forgatta, aztán sorban szemügyre vette az összes holmit a bódéban.

– Még egy konnektor is van itt – csodálkozott, amikor a hólapát és a lombsöprű között egy kis üres falszakaszhoz ért. Amikor apa újra visszatért, megkérdezte: – Miért van szükségetek áramra ebben a bódéban?

– Én sem tudom – válaszolta apa. – Azt hiszem, amikor annak idején felépítettük, arra gondoltam, hogy kialakíthatnék itt magamnak egy műhelyszerűséget, ahol tudok egy kicsit fúrni-faragni.

– És miért nem használod?

– Te is látod, az egész tele van kacatokkal. – Azzal apa megfogott két régi összecsukható széket, és újra eltűnt.

– Lucas – álmélkodott Vadóc –, ha van áram, akkor itt lakni is lehet! – Vadóc arca felragyogott, és Lucas látta rajta, hogy megint őrült ötletei támadnak. – Tudod, mit fogunk csinálni? Ha ez az egész üres lesz, akkor beköltözünk!

Lucas grimaszolt.

– Tessék? Beköltözünk? Ebbe a porfészekbe?

– Persze! – Vadóc sokatmondóan húzta fel a szemöldökét. – Természetesen nem örökre. De amikor azt akarjuk, hogy tényleg senki se zavarjon, akkor ide be tudunk kucorodni. Ez lesz a mi titkos búvóhelyünk.

– Jó mocskos búvóhely!

– Egy titkos búvóhelynek koszosnak kell lennie – válaszolta Vadóc komoly ábrázattal. – Ami szép tiszta, az biztos nem titkos.

Kint a kertben a kis unokaöcsi, Jób trappolt fel-alá téli bakancsban és vastag kabátban. Egyéves volt, decemberben lesz kettő.

– Nem szabad, nem, nem! – mondogatta magában, miközben mindenféle kisebb tárgyat emelt fel a földről, és teljes erővel hozzávágta a ház falához. Amikor apa odaért, Jób épp egy kerámiapingvint szedett le a tartójáról, és lendületet vett, hogy elhajítsa.

– Nem szabad! Nem, nem! – figyelmeztette apa, majd kivette a kezéből a pingvint, és a szerszámosbódé ablakpárkányára tette.

– Nem szabad, nem, nem! – ismételte Jób, és olyan erővel rúgta meg a bódé oldalát, hogy a pingvin imbolyogni kezdett.

– Jób! – emelte fel apa a mutatóujját. – Te!

Jób pimaszul mosolygott, majd ő is felemelte a mutatóujját, és apát utánozva azt mondta:

– Te!

Jób igazából nem Schmidtsteineréknél lakott. Torsten bácsinak és Lídia néninek, Jób szüleinek nyolc gyermeke volt. Januárra várták a kilencediket. De mivel Lídia néni nehezen viselte a várandósságot, már körülbelül négy hete befeküdt a kórházba. A gyerekeket szétosztották a rokonok között, és Jób került Lucas és Nelli családjához.

Nelli épp most szaladt ki a házból. Kilencéves volt, két évvel fiatalabb Lucasnál. Szőke copfjait egy vastag pomponos sapka alá gyömöszölte.

– Jóbocska! – köszöntötte az unokatesóját. – Nem tudod, merre van Lucas és Vadóc?

– Nem Vadóc! – válaszolta pimaszul Jób.

Vadóc és Lucas ekkor lépett ki a bódé ajtaján.

– Mit csináltok? – kérdezősködött Nelli.

– Kincsvadászaton vagyunk – válaszolta Vadóc. Ez valójában nem volt igaz, de Lucas már nem is csodálkozott. Vadóc sokszor minden bejelentés nélkül kezdett bele a játékba. Így aztán a szerszámosbódé lomtalanítása bármikor kincskereséssé válhatott.

– Milyen kincset kerestek?

– Gyere, megmutatom! – szólt Vadóc, és előreszaladt, egészen az utcán felhalmozott lomkupacig. – Itt van egy halom értékes tárgy – lelkendezett Vadóc –, és az nyer, aki a legértékesebbet megtalálja!

– Ez mind szemét – fintorgott Nelli.

– Nem az, csak annak látszik. – Vadóc elkezdett kotorászni, és végül egy régi bádogedényt húzott elő, aminek fogantyú is volt az oldalán. – Ez itt például biztosan nagyon értékes. A középkorból való – mondta komoly ábrázattal. – Ebből bizonyára maga Ferenc császár ivott személyesen.

– Komolyan?

Ekkor ért oda apa.

– Ne kotorjatok megint szét mindent! Vadóc, azt tedd le! Csupa kosz! Az egy régi bili, ki tudja, ki mindenki pisilt már bele.

– Fúújj! – visított Nelli, és befogta az orrát.

Apa három törött seprűnyelet támasztott neki a kupacnak, majd újra hátraindult.

Vadóc úgy tartotta maga előtt a bilit, mintha valami kupa lenne.

– Ez nem akármilyen bili! Ebbe maga Ferenc császár pisilt! Személyesen! – És hogy bemutassa, milyen hatalmas uralkodó volt Ferenc császár, fellépett egy törött nyugágyra, majd onnan felmászott egy imbolygó kempingasztalra, amit apa szintén a lomkupac mellé állított. Nelli felnevetett:

– Csak nem te vagy Ferenc császár?

– De, igen! – büszkélkedett Vadóc, és még magasabbra emelte az edényt.

– Egy pillanat – kiáltotta Nelli –, a legfontosabb dolog még hiányzik a te híres bilidből! – Azzal visszaszaladt a kertbe, és nem sokkal később egy vízzel teli kis vödörrel tért vissza. Felmászott a nyugágyra, egyik lábát a kempingasztalnak támasztotta, és beleöntötte a vizet a bilibe. – Ferenc császár éjszakai termése – mondta nevetve.

– Nagyon jó, Nelli szolgálólány – válaszolta Vadóc, és újra a magasba emelte a kincset.

Ekkor mindhárman felfigyeltek az utca túloldaláról hallatszó kerékcsikorgásra. Egy kicsi autó állt meg, pontosan a nagy, fekete Mercedes mögött, amely egész nap ott parkolt. A kormány mögül egy zöld pulóveres, szőke lófarkat viselő hölgy szállt ki. Rosenbaum asszony volt az, az ifjúságvédelmi hivatal vezetője. A hideg ellenére farmerdzsekiben volt. Úgy tűnt, most is megpróbált fiatalabbnak látszani, de az arcán lévő ráncokból Lucas már korábban arra a következtetésre jutott, hogy legalább negyvenéves lehet, ha nem több.

Mivel Vadóc nem az igazi testvére volt Lucasnak és Nellinek, Rosenbaum asszony újra meg újra elmagyarázta, hogy valójában ő az illetékes vele kapcsolatban. Azokról a gyerekekről, akik nem a szüleikkel laknak, az állam gondoskodik. Rosenbaum asszony vezette a városban az ifjúságvédelmi hivatalt és a gyermekotthont. Anya és apa egy ideje már hivatalosan is Vadóc nevelőszülei voltak, legalábbis amíg az igazi szüleit meg nem találják. Ennek ellenére Rosenbaum asszony időnként benézett hozzájuk. Ahogy most is. A magas sarkújában kopogott végig az utcán.

– Jó napot, gyerekek! – szólt oda hozzájuk.

– Jó napot! – válaszolta kórusban Vadóc, Lucas és Nelli. Közben bólintottak is, mire a kempingasztal hangosan, fenyegetően reccsent egyet.

Rosenbaum asszony megállt az asztal előtt.

– Hát ti mit csináltok?

Lucas az asztalt nézte. Ha most Vadóc vagy Nelli akár csak egy millimétert is megmozdul, az egész összedől.

– Semmit – felelte Nelli összeszorított fogakkal.

Rosenbaum asszony összekulcsolta a kezét, és Vadócot bámulta.

– Csak nem egy emlékmű vagytok? Ki kell találnom, hogy kit ábrázoltok?

– Ferenc császár vagyok – kezdte Vadóc, de ennél tovább nem jutott. A következő pillanatban a kempingasztal első lába megroggyant, és Vadóc előrebillent. A bili kirepült a kezéből, és éppen Rosenbaum asszony fején landolt.

– Ááá – kiáltotta Rosenbaum asszony, miközben a kezeivel kalimpált. Ferenc császár komplett éjszakai termése végigfolyt az orrán, az állán és a vállán. A fejfedővé lett bili eltakarta a haját és a szemét. Nelli hanyatt esett, és egy régi lámpabúrában landolt. Vadóc az utcán hevert kiterülve.

Ekkor ért oda loholva apa:

– Mi folyik itt? Rosenbaum asszony, ön az?

Rosenbaum asszony mozdulatlanul állt az utcán, és undorodva szaglászott körbe.

– Áruljátok el, mi volt ebben az edényben!

Nelli kissé előrehajolt a lámpabúrában ülve, és felemelte a mutatóujját.

– Abban a császár…

Lucas egy ugrással mellette termett, befogta a száját, és gyorsan folytatta:

– Sima víz volt benne. Csak játszottunk. Bocsánatot szeretnénk kérni.

– Játszottatok – ismételte Rosenbaum asszony viszolyogva. – Undorító. – Sarkon fordult, és botladozva elindult az autója felé. Kinyitotta és beszállt anélkül, hogy az edényt levette volna a fejéről. Majd elindította a motort, kissé visszatolatott, aztán padlógázzal elhajtott. Közben felemelte a fejét, hogy kilásson az edény alól. Nyilván olyan undorítónak találta, hogy inkább a fején hagyta, csak ne kelljen hozzányúlnia.

Jób ott állt a kerítés mellett, a távolodó autóra mutatott, és így szólt:

– Néni, bumm!

Apa csípőre tette a kezét.

– Megbolondultatok? – Többet nem is tudott mondani.

Vadóc, aki mostanra feltápászkodott, a szájához emelte a mutatóujját.

– Anyának egy szót se, oké? Különben ő is kiborul. Mint a bili.

Apa a fejét ingatta és továbbállt. Jób követte, miközben azt ismételgette:

– Néni, bumm!

– Látjátok? – szólt Vadóc Nellihez és Lucashoz. – Az az edény olyan értékes volt, hogy Rosenbaum asszony egyből magával vitte. Most aztán biztos eladja jó sok pénzért. – Erre mindhárman felnevettek.

Ekkor kinyílt az ajtaja a nagy, fekete Mercedes limuzinnak, amely egész nap ott állt a ház előtt. Pontosabban nem is csak aznap állt ott, hanem már több mint két hete. Egy széles vállú férfi szállt ki belőle, kihúzta magát, és lassan odament a gyerekekhez. Nelli megdermedt a lámpabúrájában.

Miután körülbelül három héttel ezelőtt egy második gyilkos is megpróbálta megölni Vadócot, a felnőttek úgy döntöttek, hogy a fiút meg kell védeni. Ezt személyi védelemnek nevezték, ami azt jelentette, hogy azóta mindennap ott állt ez a fekete Mercedes a házuk ajtaja előtt, benne két-három rendőrrel. Ahányszor csak elindult Vadóc valamerre gyalog vagy kocsival, ez a luxusautó követte. Még az iskolába is elkísérték, de a rendőrök sohasem jöttek be az osztályterembe, hanem mindig az utcán várták meg a tanítás végét. Közben pedig mindent megfigyeltek, hogy történik-e bármi szokatlan.

Az első héten a rendőrök bemutatkoztak a gyerekeknek, és elmondták, miből áll majd a személyi védelem. Két csapatban három-három ember felváltva vigyáz a házra és Vadócra. Természetesen úgy, hogy ne zavarják Vadócot, de ketten mindig a közelében lesznek, ha valamerre úton lesz. Akár a városi tónál, akár a focipályán, az istentiszteleten, vagy amikor a fiúk a távirányítós autójukkal játszanak az utcán. Vadóc eleinte úgy érezte, hogy ez „tök vagány”, és mindenhol dicsekedett a „személyes testőreivel”. De egy hét múlva már egy kissé bosszantóvá vált, hogy folyamatosan két-három rendőr követte észrevétlenül. Nellinek már ahhoz sem volt bátorsága, hogy sisak nélkül menjen ki betolni a biciklijét a garázsba, mert mindig az volt az érzése, hogy a rendőrök nemcsak Vadócot figyelik, hanem azt is, hogy a családtagok betartják-e a közlekedési szabályokat.

Egyiküket Bertold Bruchsalnak hívták. Valamivel idősebb volt anyánál és apánál, és úgy tűnt, ő a csapat vezetője. Bajszos volt, mintha valami régi filmből lépett volna ki, és mindig nagyon választékosan beszélt. A másik rendőrt Stefan Medeweihernek hívták. Ő legalább tíz évvel fiatalabb volt a társánál. Mivel a rendőrök a megfigyelés ideje alatt nem egyenruhát viseltek, hanem civil ruhát, Stefan inkább úgy nézett ki, mint egy híres sportoló. A csapat harmadik tagja egy hölgy volt, Sabine Gütersloh. Vállig érő, szőke hajával akár Németország következő topmodellversenyén is indulhatott volna. De Lucas látta rajta, hogy nagyon erős, és nem esne nehezére két rutinos mozdulattal leteríteni egy bűnözőt. Néha csak egyiküket lehetett látni a ház előtt. Máskor ketten voltak. És amikor a gyerekek iskolába mentek, vagy valahova máshová indultak, akkor hárman követték őket.

Most egyikük, Stefan Medeweiher állt előttük.

– Minden rendben? – kérdezte.

– Amint látja, igen – válaszolta Vadóc.

– Mit akart az a nő az előbb?

Vadóc felemelte a mutatóujját.

– Hogy mit akart? El akarta vinni Ferenc császár értékes bilijét.

– Aham – hümmögött a rendőr. – Manapság a fejükön hordják ezt az emberek?

– Persze – bólogatott Vadóc –, mert olyan koszos, hogy nem akarják kézzel megfogni.

A rendőr felnevetett, majd visszatért az autójához.

Később megint kint játszottak Nellivel a szerszámosbódéban. Vadóc azt magyarázta, hogy ha a bódé üres lenne, akkor egy lakást is kialakíthatnának belőle.

– Aha – mondta Nelli –, és ki lakna itt?

– Természetesen mi. Mi, gyerekek.

– Azt hiszem, itt akarják tárolni a tűzifát a kandallóhoz.

– Igen, de csak tavasszal. Addig pedig mi lakunk itt.

– Anya megengedte?

Vadóc felsóhajtott.

– Anyának és apának természetesen nem szabad megtudnia. Ez a gyerekek titkos búvóhelye. Idenézz – mutatott a szerszámok mögött lévő konnektorra –, még áram is van. Behozhatunk egy lámpát, egy tévét és egy számítógépet. – Arra a sarokra mutatott, ahol az autógumik voltak. – Itt állítjuk fel az ágyainkat. Egyet Lucasnak, egyet nekem. És ha jól viselkedsz, neked is csinálunk helyet.

Nelli felnevetett.

– Vicces vagy, Vadóc!

Délután apa befejezte a fabódé kipakolását, és nekiállt a pincének, ahonnan szintén ki akarta üríteni a lomokat. Vadóc és Nelli rögtön elkezdte kitakarítani a bódét. Már amennyire ez egyáltalán lehetséges volt. Régi rongyokkal letörölték a falakat és az ajtókat, leszedték a pókhálókat a plafonról és a sarkokból. Még azok a kis ablakok is újra átlátszóvá váltak, amiket biztos, hogy száz éve nem tisztított meg senki. Sűrű porfelhő gomolygott a bódéban, és amikor Lucas látta, hogy itt-ott lassacskán kezd látszani a munka eredménye, eldöntötte, hogy ő is csatlakozik. Túl korán sötétedett, de a meglelt konnektornak köszönhetően be tudtak dugni egy éjjeli lámpát, és a munka folytatódhatott tovább. Ennek a kicsi lámpának a fényében a házikó valóban otthonosnak látszott.

A régi festékesdobozokat szorosan összetolták, így két polcos szekrény alja is felszabadult.

– Ide betehetjük az evőeszközeinket, és mindent, amire még szükség van a lakásban – magyarázta Vadóc. Nelli vidáman bólogatott, de Lucas nem volt száz százalékig biztos benne, hogy enniük kellene ebben a koszfészekben.

Vadóc azzal koronázta meg az akciójukat, hogy a lomkupacból két kisebb szőnyeget is kihalászott az ágyuk mellé, meg egy fürdőszobai szőnyeget, maradék anyagokat és egy kockás terítőt. Vadóc a szőnyegeket leterítette padlóra, a textildarabokkal feldíszítette a felszabadult szekrénypolcokat, az asztalterítővel pedig letakarta az autógumikat a falon. Nelli talált a pincében két giccses virágos festményt fakeretben, amelyeket felakasztott két üres szögre. Ezzel a sok kis ronggyal, szőnyeggel és dísszel úgy nézett ki a házikó, mint a hét törpe meséjében, legalábbis Lucas így képzelte.

– Milyen szép lett! – áradozott Nelli.

Vadóc arca ragyogott:

– Most pedig kihozzuk ide a hálózsákjainkat és a felfújható matracokat.

Azzal a pinceajtón keresztül beszaladtak a házba. Lucas még mindig nem tudott igazán osztozni az örömükben, de nem akarta elrontani a játékot, úgyhogy ő is velük tartott.

A lépcsőn felfelé egyszer csak hangokat hallottak. Valakik beszélgettek. Az egyikük Rosenbaum asszony volt. Úgy tűnt, sikerült megszabadulnia a koszos edénytől. És amit mondani akart, bizonyára olyan fontos volt, hogy ma már másodszorra is megkísérelte meglátogatni a Schmidtsteiner családot. Rosenbaum asszony, anya és apa hangja ijedtnek és idegesnek tűnt.

– Jaj, csak azt ne! – hallatszott Rosenbaum asszony hangja. – Ő nem tudhat semmiről. Amennyire csak lehetséges, továbbra is gondtalan életet kell élnie.

– De túlságosan is felelőtlen. – Ez anya hangja volt. – Az az érzésem, hogy egyáltalán nincs tisztában vele, milyen nagy a veszély. Mi lesz, ha csak úgy belesétál a csapdájába?

– Ez nem fog megtörténni – válaszolta Rosenbaum asszony. – Kérem, ne mondjon nekik semmit. Gondoljon csak a saját gyerekeire, Nellire és Lucasra. Halálra lennének rémülve. Ne tegyék ki őket ennek.

– Vigyázat, jönnek! – suttogta anya.

Amikor Vadóc, Lucas és Nelli felért a pinceajtón keresztül az előszobába, a szüleik és Rosenbaum asszony úgy állt ott, mint három iskolás, akiket rajtakaptak valami csínytevésen.

– Mi történt? – kérdezte Vadóc, aki elsőnek ért fel.

A felnőttek kétségbeesett pillantást vetettek egymásra, mint akik a másiktól szeretnék hallani, mit is kellene most mondani.

– Mi az, amiről nem tudhatok? – folytatta Vadóc a kérdezősködést.

Anya megpróbált mosolyogni.

– Szóval, gyerekek – kezdte, de itt elakadt. Tanácstalanul nézett apára és Rosenbaum asszonyra.

– Tulajdonképpen – szólalt meg Rosenbaum asszony, miközben kapkodva felvette a dzsekijét – én már úgyis indulni akartam. – Azzal rámosolygott a gyerekekre. – Legyetek jók! És vigyázzatok magatokra! – Azzal eltűnt, becsapta maga mögött az ajtót, otthagyva anyát és apát a pácban.

– Anya – kezdte újra Vadóc –, mit mondott Rosenbaum asszony?

– Vadóc… – tétovázott anya, és óvatosan megfogta a vállát.

– Ne feledd – tette hozzá Vadóc –, hogy hazudni tilos. Legalábbis ti mindig ezt mondjátok nekem.

Anya apára nézett, apa Vadócra.

– Tudod – sóhajtott apa, majd elgondolkodott, és mély levegőt vett –, anya és én aggódunk miattad. Az, hogy már kétszer is meg akartak ölni, teljesen kikészít minket. Ezt mi nem tudjuk olyan lazán kezelni, mint te. Mi lenne, ha megint megpróbálkozna vele valaki? Tényleg a tudatában vagy, hogy ennek a veszélye fennáll?

Vadóc szeme megrebbent.

– De hát a három rendőr vigyáz rám.

– Igen – bólintott apa. – Ezt mondta Rosenbaum asszony is. És azt is mondta, hogy nem kell aggódnunk. A rendőrök vigyáznak rád és ránk is.

– De azt mondta, hogy van valami, amiről nem szabad tudnom.

Apa kihúzta magát, és anyára nézett.

– Igen, így van.

– És mi az?

A felnőttek megint segélykérő pillantásokat vetettek egymásra, de egyikük sem szólt egy szót sem.

– Azt nem mondhatjuk el neked, hiszen nem szabad tudnod – bökte ki végre anya.

Lucas nyugtalanná vált. Ahogy anya és apa egymásra néztek… biztos, hogy valami nem stimmel.

– Rosenbaum asszony azt is mondta, hogy Nelli és én halálra rémülnénk – tette hozzá Lucas.

– Igen – válaszolta anya –, ezért nem is mondjuk el. Mert nem szeretnénk, hogy halálra rémüljetek.

– Az egyik rendőr az új gyilkos – kezdte a találgatást Vadóc.

– Nem – vágta rá anya –, és erről nem is beszélünk többet.

– A gyilkos meglépett a börtönből – folytatta Vadóc.

– Vadóc – ripakodott rá anya –, elég legyen!

Ebben a pillanatban egy csattanás, csörömpölés, majd egy hangos kiáltás hallatszott a nappali felől. Anya és apa rögtön odaszaladt, mögöttük a gyerekek.

– Még ez is! – zsörtölődött anya. Jób feküdt a földön a székkel együtt, körülötte egy nagy kupac keksz és egy tál, ami szerencsére nem tört el. Jób üvöltött, mint a sakál. Minden bizonnyal felmászott a székre, hogy előhalássza a kekszeket a nappali szekrényből, aztán a székkel és a kekszekkel együtt elvágódott.

Anya gyors mozdulattal felkapta, és vigasztalni kezdte.

– Jaj, szegénykém – nyugtatgatta, miközben Jób úgy ordított, mint aki már sosem fogja abbahagyni.

A nagy titok, amit anya nem akart elárulni, így egy időre lekerült a napirendről. A két fiú egymásra nézett, és Lucas látta, hogy Vadóc is ugyanarra gondol.

Felmentek Lucas szobájába, és kiszedtek a ruhásszekrényből egy hálózsákot és egy gyapjúpaplant. A szobájuk előtt Nellibe botlottak, aki a hálózsákon és a takarón kívül még két plüssállatot is a hóna alá vett.

– Az alváshoz kell – jelentette ki, pedig senki sem kérdezte, hogy minek.

Lent anya éppen kilépett a nappaliból a folyosóra. A karjában tartotta Jóbot, aki már megnyugodott egy kicsit, de még mindig hüppögött.

– Ti meg mit terveztek? – kérdezte anya.

– A bódéban akarunk éjszakázni – szaladt ki Nelli száján.

– A szerszámosbódéban? – Anya hangja szigorúvá vált. – A szerszámosbódéban akartok éjszakázni?

– Igen – válaszolta Nelli –, berendeztünk ott magunknak egy lakást. Egy titkos búvóhelyet, amit senki sem találhat meg.

– Csak ezt ne – sóhajtozott anya –, ne tegyétek ezt velünk.

– Anya, kérlek! – fogta könyörgőre Nelli. – Csak ma éjszaka. Holnap nem lesz iskola.

– Szó sem lehet róla. Épp most mondtam, hogy nagyon komoly a helyzet. Vadócnak veszélyben van az élete, odakint szabadon közlekedik valaki, aki meg akarja ölni. Ebben a helyzetben nem akarom, hogy fokozzátok a veszélyt!

– Már megint meg akarja ölni valaki Vadócot? – csodálkozott Nelli.

Anya mély levegőt vett, kicsit várt, majd azt felelte:

– Mit gondolsz, miért van itt nap mint nap a rendőrség? Ha nem lenne veszély, nem volna szükség arra, hogy éjjel-nappal őrizzenek minket. Ezzel az ötlettel remek alkalmat adtok a bűnözőnek, hogy megtámadjon titeket!

Nelli ijedt képet vágott:

– Akkor mégsem szeretnék a bódéban éjszakázni.

Vadóc a szemét forgatta.

– Nem, nem is akarunk ott éjszakázni. Csak egy kicsit be akarunk rendezkedni, hogy kényelmes legyen a kis kunyhónk.

– A kunyhótok – ismételte anya. – Úgy érted, az a rozzant fabódé? Szeretném tudni, hogy lehet az kényelmes.

– Berendeztünk ott magunknak egy kis lakást! – derült fel újra Nelli. – Ezt látnod kell! Képeket akasztottunk a falra, és leterítettünk egy szőnyeget is.

– De hát ott nincs is hely – értetlenkedett anya.

– Apa egész nap azon dolgozott, hogy kiürítse a bódét. Most már van benne hely.

– Hát, nem tudom – válaszolta anya, és aggodalmasan ráncolta a homlokát.

– Kérlek, anya – kezdte Vadóc is –, csak egy kicsit szeretnénk ott ücsörögni. Mesélünk egymásnak egy pár rémtörténetet, aztán be is jövünk. Megígérjük.

– Na, jó – sóhajtott anya. – De vacsorára itt legyetek.

– Köszönjük! – kiáltotta Vadóc és Nelli egyszerre. Aztán mindhárman lementek a pincelépcsőn, elvonultak apa mellett, aki csodálkozva nézett utánuk, majd kivettek a pincéből még három polifoamot, és az összes holmit behurcolták a bódéba. A polifoamokat kiterítették a fal mellett, arra fektették a takarókat és a hálózsákokat, majd leültek.

– Ez a mi titkos búvóhelyünk – mondta Vadóc vigyorogva Lucasnak és Nellinek. – Itt nem találhat meg minket a bűnöző.

Lucas szigorúan nézett Nellire:

– Kivéve, ha Nelli világgá kürtöli, hogy itt van a titkos búvóhelyünk.

– Miért? – védekezett Nelli. – Nem mondom el senkinek!

– Anyának már elmondtad.

– De anya csak anya. Ő nem árulja el senkinek.

Azzal duzzogva magához ölelte az óriási plüssegerét, és megsimogatta a hatalmas orrát.

Tartalom

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

Kiadják:

Szentírás Szövetség Alapítvány

1091 Budapest, Kálvin tér 8.

Telefon: (1) 216-5115

info@szentirasszovetseg.net

www.szentirasszovetseg.net

Harmat Kiadó

1113 Budapest, Karolina út 62.

Telefon/fax: (1) 466-9896

harmat@harmat.hu

www.harmat.hu

Felelős kiadó: Győrffy Eszter és Herjeczki Kornél

Műszaki vezető: Bernhardt Péter

Borítóterv: Julia Plentz, Lente István

Tördelő: Doroszlainé Jóka Renáta

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípus

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vadóc – 7 részes ifjúsági regénysorozat

A sorozatban megjelent:

1. Vadóc és a múlt titkai

2. Vadóc és a mezítlábas óriások

3. Vadóc és a rejtélyes árnyék

4. Vadóc és az éjszakai bosszúálló

5. Vadóc és a láthatatlan őrző

6. Vadóc és az áruló nyoma

A Vadóc sorozathoz kapcsolódó programokról ezen az oldalon tájékozódhat!