Suzanne Wolf

Jelvény mögött

2018 © Hegyiné Kiss Zsuzsanna (Suzanne Wolf)

Minden jog fenntartva!

A borítót tervezte: Halasi Miklós

Szerkesztés: Barna Hajnalka

Tördelés: Takács László

Nyomtatta és kötötte az Europrinting

ISBN: 978-615-00-3939-8

Suzanne Wolf

Jelvény mögött

Lizi

Nem mondom, hogy nem remegett a kezem, mikor benyitottam a bárba. Ideges voltam és egy nagy csomó volt a gyomromban. Mégis csak egy erőszaktevőt akartunk elfogni. Egyszer csak Lucas hangját hallottam a fejemben.

– Ne izgulj, kislány, itt vagyunk.

A bátyám hangját halva egy kicsit megnyugodtam. Végre tudtam gondolkodni, és eszembe jutottak az eligazításon elhangzott dolgok. Igen, a fiúk itt vannak és vigyáznak rám. Kihúztam magam, és a bár felé indultam. Már majdnem odaértem, mikor egy másik hangot hallottam, közvetlen az agyam mellett.

– Ne riszáld magad annyira! Lazulj el, ne legyél ennyire görcsös!

Majd nem megtorpantam ezt a mély, érzéki hangot hallva. Szemem egyből elkezdte pásztázni a bár belsejét. Nem kellett sok idő, és meg is pillantottam az egyik sarokban a hang tulajdonosát. Békésen sörözött a testvérem mellett egy bokszban. Mit keres itt Mike? Egy csoportvezető nem szokott kimenni a rutinfeladatokhoz. Halkan, számat alig mozdítva vakkantottam a mikrofonomba.

– Tudom, mit csinálok, nem kérek kioktatást.

Erre csak egy kuncogás volt a válasz. De istenem, milyen kuncogás. Megbizsergetett végigsimogatott. Ezt a hatást váltotta ki belőlem már régen is, de mostanában naponta, mióta a kapitány bekísérte a szobába, hogy megismerhessük az új csoportvezetőnket. Fejemet felszegve indultam tovább a pulthoz. Éppen odaértem, amikor is pont felszabadult egy szék. Gyorsan lecsaptam rá. Kicsit pipiskednem kellett, mert túl magas volt nekem, ezért mikor felmásztam, finoman meglöktem a mellettem ülő pasast. Felé fordultam és pironkodva bocsánatot kértem tőle. Csinos férfi volt. Barna hajjal és igazán barna szemekkel.

– Semmi baj. Egy ilyen csinos hölgynek minden el van nézve – válaszolt mosolyogva.

Még egyszer bocsánatot kértem, majd a pultoshoz fordulva rendeltem egy cozmót magamnak. Éreztem, hogy néz valaki, ezért oldalra fordultam. A pillantásom nyomban összekapcsolódott székszomszédom tekintetével. Meredten bámulta hol az arcomat, hol a combomat. Lepillantottam, és akkor vettem észre, hogy a ruhám a kívántnál feljebb csúszott az ügyeskedésem alatt.

– Mit keres egy kislány ilyenkor egy ilyen bárban? –kérdezte mézesmázosan.

– Talán elege van abból, hogy mindenki kislánynak nézi, és be akarja bizonyítani, hogy nem az – feleltem hasonló stílusban, egy mosoly kíséretében.

Kedves válaszom jutalma egy apró szisszenés volt a fülembe. Még jobban mosolyogtam, mert ezek szerint a rejtett üzenet eljutott a bátyámhoz. Ezzel is eszébe juttatva a délutáni kis vitánkat az akció miatt. Miért nem tudja felfogni, hogy már huszonöt éves vagyok, ugyanannak az akciócsoportnak a teljes értékű tagja, ezáltal ugyanolyan zsaru, mint ő. Még mindig egy icipici lánykának tart, akit meg kell védeni még a széltől is. Mintha ha nem tudná, hogy ez nálam nem működik.

Beszélgetőtársamból válaszom egy idétlen vigyort hozott elő.

– Már bocsásson meg, de így jobban megnézve, tényleg nem kislány, hanem egy gyönyörű nő. Ne tartson tolakodónak, de látom, egyedül van. Elég rossz napom volt ma. Nem táncolna velem, hogy el tudjam felejteni? – nyájaskodott.

– Tudja, mit? Egy ilyen szép kérésre elég nehéz nemet mondani–válaszoltam.

Megittam a maradék italomat, és lekászálódtam a székről. Elég pörgős számokat adtak, így azt gondoltam, nem nagyon kell a pasival összeölelkeznem. Amikor a tánctérre értünk, a legnagyobb megdöbbenésemre egy andalítóan lassú számot kezdtek játszani. A pasas egyből a derekam után kapott. Nem is ettől lepődtem meg, hanem attól a torokköszörüléstől, ami megütötte a fülemet. Ez tuti nem a bátyám volt. Ez csakis Mike lehetett Ezt a hangot ezer közül megismertem volna, mert már régen beleégett az agyamban. Mondjuk, nem csak a hangja, ha nem az a fantasztikus izomzat is, amit egy divatos garbó és zakó rejtett el a vizslató szemek elől.

Lucas első akadémiai nyári szünetén találkoztunk. Azon a bizonyos kora nyári reggelen a legjobb barátnőm, Gaby, bevetette magát a szobámhoz tartozó fürdőszobába. Tudtam, ha időben akarunk indulni a bevásárló túránkra, sietnünk kell egy kicsit, így én Lucas fürdőjét céloztam be a reggeli sminkelésem helyszínéül. Az öltözködéssel nem fárasztottam magamat, mert csak pár méter volt a két szoba között. Így csak egy melltartó és egy kis fekete csipkés francia bugyi volt rajtam.

Mivel nem voltunk egy prűd család, se engem, se Lucast nem zavarta, ha egyikünk vagy másikunk, éppen akkor használta a fürdőt, ha a másik is ott tartózkodott. Akkor sem zavartattam magamat, mikor belépve meghallottam a zubogó víz hangját a zuhanyfüggöny mögött. Az már jobban zavart, hogy megcsúsztam a kipancsolt vízen. Csak az mentett meg a hanyatt eséstől, hogy sikerült időben megkapaszkodnom a mosdó szélében.

– Azt gondoltam, az Akadémián vertek beléd valami rendféleséget – kiabáltam a függöny mögött álló egyénnek.

– Hmm… – Ennyi volt a válasz dühös kirohanásomra, mikor elhalt a víz csobogásának hangja.

– Jaj, bújjál már elő! Mikor lettél ennyire szégyenlős? – nevettem fel, habozását látva. – Ígérem, nem fogom vizslatni a fantasztikus testedet – húztam tovább a bátyám agyát.

Félre húzódott a függöny, és ott állt előttem Mike. Fogalmam se volt róla, hogy ő is nálunk tartózkodik. Az állam a padlón koppant meglepetésemben, a szemem tágra nyílt. Már láttam róla fényképeket, de ahogy ott állt előttem meztelen mellkassal, mindent felülmúlt.

– Azt, azt hittem, Lucas az – hebegtem zavaromban.

– Én meg azt hittem, szólt nektek, hogy nálatok töltök pár napot. Amúgy, Mike vagyok – mosolyodott el zavaromat látva. Ő persze nem volt zavarban, a fene essen belé.

– Tudo… tudom, ki vagy. Láttalak … Hmm. Láttalak már a fotókon, amiket Lucas küldött, és az élménybeszámolókban is elég sokat szerepelt a neved. – Továbbra is nyekegtem, mint egy nyeretlen kétéves.

– Megengeded, hogy elvegyek egy törölközőt? Kezd egy kicsit hűvös lenni – lépett ki a zuhanytálcából. Amint vizes talpa találkozott a nedves kővel, azonnal megcsúszott ő is. Hogy ne essen el, elkapta az első dolgot, ami a keze ügyébe került. Ez a dolog meg pont az én derekam volt.

– Azt hiszem, igazad volt arról a bizonyos rendről. Kicsit sok itt a víz – nevetett fel.

Egy vízcsepp pont ezt a pillanatot választotta arra, hogy vándorútra induljon a válláról lefelé. Szememmel önkéntelenül követtem a mozgását. Pár társával együtt megpihent mellbimbóján, majd a mélybe vetette magát, én meg a látványra magamról elfeledkezve megnyaltam a szám szélét. Elképzeltem, hogy én állítom meg zuhanását a számmal. Enyhe izgalom járta át a testemet.

Reakciómat látva egy kicsit ő is gyorsabban kezdte el szedni a levegőt.

– Khm… Szerintem most már elég biztosan állsz a lábadon – köszörültem meg a torkomat.

– Szerintem meg megígérted, hogy nem fogod vizslatni a testemet – szólalt meg mély hangján, ami egy kicsit rekedtesnek tűnt.

– Akkor még azt hittem, Lucas áll a függöny mögött – emeltem fel a fejemet. A pupillája egészen kitágult, és sötét volt, majdnem elnyelt, miközben ádámcsutkája sebesen járt fel s alá.

– Azért remélem, nem baj, hogy engem találtál itt – jelent meg egy félmosoly a szája szegletében.

– Bajnak nem baj, csak meglepődtem – mosolyogtam vissza. Hirtelen elkomolyodott, és erősebben szorította meg a derekamat. Fejét félre fordította, és lassan a szám felé közelített.

Úristen! Ez a fantasztikus férfipéldány most meg fog csókolni! – száguldott át az agyamon a gondolat, de a mozdulat félbeszakadt, közvetlen a szám előtt.

– Ha most megcsókollak, Lucas agyon fog lőni – suttogta a számra.

– Ha most megcsókolnál, soha nem tudná meg – leheltem vissza.

De ahelyett, hogy megtette volna, megrázta a fejét, elhúzódott, és úgy nézett rám, mint aki egy álomból ébred.

– Lizi! Hol vagy már! Elvisznek minden leárazott ruhát, addig piperézel – hallatszott be Gaby kiabálása.

– A barátnőd már nagyon türelmetlen, nekem meg ideje megtörölköznöm – szólalt meg Mike, majd irányba állított és kiterelt az ajtón.

Teljesen elvarázsolódva töltöttem az egész napot. Estére hazatérve Mike már nem volt a házban. Lucas családi vészhelyzettel indokolta hirtelen elutazását. Legközelebb csak a diplomaátadójukon láttam viszont.

Egy nyirkos tenyér simítása rántott vissza a valóságba.

A francba! Hiszen most dolgozom! Nem szabadna megengednem, hogy ez a pasi ennyire elvonja a figyelmemet.

Emlékezésem közepette egészen közel kerültünk egymáshoz a pasassal.

Újabb káromkodást, morzsoltam el.

Kicsit elhúzódtam a férfitől, és úgy gondoltam, itt az ideje, hogy bemutatkozzunk egymásnak.

– Liza vagyok – mondtam.

– Jaj, milyen bunkó vagyok! Ne haragudjon, Alex vagyok – mutatkozott be ő is.

Magamban jót mosolyogtam, mert pontosan tudtam, hogy nem ez a neve. Két számot táncoltunk. Ez alatt az idő alatt pontosan megtudtam, amit akartam. A nadrágja derekában hátul egy pisztoly volt betűzve. Ezt egy ártatlannak tűnő simogatással derítettem ki. A magát Alexnek nevező pasas egyre szorosabban fogott és közben csókolgatni kezdett. Közelebb hajoltam hozzá és a fülébe suttogtam.

– Ne haragudjon, de ki kell mennem a mosdóba.

Szavaim hatására felemelte a fejét, láttam a tekintetén, hogy nem tetszik neki a dolog. Ennek ellenére kedvesen válaszolt.

– Menjen csak nyugodtan, kedves. Semmi baj.

Gyorsan kibújtam a karjai közül, és a folyosó felé vettem az irányt. Amikor megláttam a mosdó feliratot, megszaporáztam egy kicsit a lépteimet, és gyorsan beléptem a női vécébe.

Annyi időt töltöttem bent, mintha tényleg a dolgomat végeztem volna. Kicsit felfrissítettem magam a csapnál, majd indultam kifelé. Éppen kiléptem az ajtón és fordultam vissza, hogy becsukjam magam mögött, amikor is egy hatalmas ütés érte az arcomat. Kicsit megszédültem és a látásom is homályos lett a szemembe szökő könnyektől, de talpon maradtam. A következő pillanatban egy nagyon erős fájdalom nyilallt az oldalamba és éreztem, áram hasít végig a testemen.

Úristen, ennek sokkolója van! – cikázott végig a fejemben a felismerés, de hirtelen minden sötétbe borult. Egy távoli suttogó hang térített magamhoz, és éreztem egy kéz gyengéd simogatását.

– Lizi, szívem! Térj magadhoz! Hallod, hugi ne szórakozz velem! – nyüstölt a bátyám, majd fájdalmasan kiabálni kezdett. – Megmondanád, mi az úristenért egyeztél bele, hogy ő csinálja? Miért nem tartottál ki, hogy Lindáé legyen ez a meló? – dühöngött.

Lassan kinyitottam a szememet, és Lucas fájdalmasan ijedt tekintetével találtam szemben magamat. Az ölében tartott és finoman simogatta az arcomat, mint gyerekkorunkban, amikor beteg voltam vagy bánat ért.

– Semmi bajom, bratyó. Minden rendben, csak gondoltam, szusszanok egy kicsit– próbáltam oldani a feszültséget.

– Hála Istennek! – sóhajtott fel megkönnyebbülten. – A frászt hoztad ránk.

Ki az a „ránk”?

Lassan körbe hordoztam a tekintetemet, és tényleg többen voltak körülöttem. Ott volt az egész csapat. Mindenki feszülten figyelte ébredezésemet. Gondoltam, elég a padlón heverészésből, és megpróbáltam felállni. Abban a pillanatban, ahogy megmozdultam, nyilalló fájdalom hasított a tarkómba. Kicsit felszisszentem.

– Szerintem nyugodtan ölelkezzetek tovább eben a testhelyzetben, amíg ide érnek a mentők – hallottam meg Mike hangját, bár mintha egy kicsit érdesebb lett volna a megszokottnál. Gyorsan odakaptam a fejemet, így láthatóvá vált arcom bal oldala, amit eddig eltakart Lucas teste. Dühös morranások adták tudtomra, hogy nem lehetek szép látvány.

– A francba! Az isteni! – kiáltottak fel a fiúk.

A bátyám keze megfeszült körülöttem, így egyből rájöttem, hogy nagyon ideges lett a látványtól. De a legmeglepőbb Mike reakciója volt. A szeme résnyire szűkült, a szája elkeskenyedett. A következő pillanatban már ott sem volt mellettünk. Elviharzott, ökölbe szorított kezekkel.

– Jonny, menj utána! – ordította Lucas. – Ez a barom még megöli az ipsét.

Nekem sem kellett több. A szavai cselekvésre ösztönöztek, így összeszedtem minden erőmet, a történtekhez képest elég hevesen felpattantam a földről és már futottam is társaim után. Ha Lucas ilyeneket mond, akkor annak van alapja, elvégre két évet töltött el Mike mellett a tengerészgyalogságnál. Ott lettek barátok. Leszerelés után is együtt mentek az akadémiára. A sarkon befordulva döbbenetes látvány tárult a szemem elé. Támadóm a földön feküdt, de Mike továbbra is ütötte, közben káromkodott. Jonny próbálta lerángatni az ipséről, kevés sikerrel. Lucas engem a falnak taszítva ugrott oda hozzájuk, és rángatni kezdte Mike-ot. Ő is kapott egyet könyökkel a gyomrába, de nem adta fel.

– Te hülye barom! Hagyd abba! Élve kell bevinnünk! – ordibálta.

Úgy néz ki, ez hatott, mert Mike megrázta a fejét és felállt. Bár a tekintetemet még kerülte.

– Most kimegyek egy kicsit a levegőre– mondta, és elindult kifelé. A válla felett még visszaszólt. – Te pedig várd meg az orvost! Az engedélye nélkül nem akarlak meglátni az irodában! – parancsolt rám. Látva, milyen ideges, jobbnak láttam, ha engedek neki.

Éjfél körül hagyhattam el a kórházat. Így másnap reggel már korán az irodában voltam. A fejem még egy kicsit fájt és az arcomat is jegelni kellett, de ezen kívül semmi bajom sem volt. Frissen főzött kávé illata csapta meg az orromat, majd egy dühös mély morranás a fülemet.

– Mit mondtam neked? Mit nem értettél azon, hogy ne gyere be az irodába? – pirított rám Mike.

Dühösen csaptam le a kezemben lévő aktát az asztalomra. Felpaprikázva pimaszul válaszoltam.

– Képzeld, nem vagyok értelmi fogyatékos! Értettem minden egyes szavadat. De tudtommal az is kiesett a szádon, hogy orvosi igazolás nélkül. Vagy időskori demenciád van, esetleg szelektív a memóriád?–engedélyeztem magamnak az övéhez hasonló stílust. Na, erre nem igazán számított. De akkor már mondtam is tovább. – Elegem van abból, hogy úgy kezeltek, mint egy gyereket! Én is a csapat része vagyok. Akár tetszik neked, akár nem. Én maradok, és kész!

Legnagyobb meglepetésemre nem kezdett el ordítozni velem. Sőt, a szája sarkában egy keskeny mosoly jelent meg. Istenem, az a mosoly – gondoltam. Én ettől mindig hidegrázást kaptam és a gyomrom liftezni kezdett.

– Ó, tényleg nem vagy gyerek. Most sem te hisztizel. Ugye, Picúr? – vetette be becenevemet, amit a családtagjaim használtak rám.

– Na, ide figyelj, te önelégült seggfej! Én nem szoktam hisztizni– vágtam vissza. Erre csak megfordult, és nevetve bement az irodába. Délután még egy kicsit kóvályogtam, de az edzést nem akartam kihagyni. Jólesett ez a kis testmozgás. Elmúlt a fejfájásom is, és éreztem, ahogy kitisztul a szervezetem. Feldobódva hagytam el a termet. Gyorsan lezuhanyoztam és siettem a kocsimhoz.

– Este Elza néni vacsorára vár! – kiáltott utánam Lucas.

– Nem érek rá – válaszoltam. – A csajokkal van programom.

– Ilyen arccal úgy sem tudsz elmenni – folytatta a bátyám.

– Tudod, bratyó, egy kis alapozó csodákra képes – mosolyogtam rá. Ezzel folytattam is az utamat az autóm felé. Éppen csak kiléptem a kapun, amikor is egy vasmarok elkapta a karomat. Szikrázó szemmel fordultam vissza, hogy leordítom a bátyám fejét, de nem Lucas, ha nem Mike szorongatta a kezemet.

– Na, ide figyelj, kislány! – kezdte. Mivel még mindig mérges voltam, egyből visszavágtam.

– Nem vagyok kislány!

– Na, jó! Akkor nagylány – folytatta. – Te most szépen hazamész. Este pedig elmész arra az átkozott családi vacsorára.

– Mit képzelsz magadról? Semmi közöd hozzá, hogy mit csinálok a szabad időmben!

– Képzeld! Igen is van. Akár tetszik, akár nem, a csoportvezetőd vagyok, és felelősséggel tartozom az egészségedért.

– Na, ne mondd! – vágtam vissza.

– Figyelj! Tegnap este lesokkoltak és arcon csaptak ököllel. Pihenned kell. Vedd ezt baráti kérésnek. Kérlek!

A kérleknél teljesen ellágyult a tekintete, és egy eddig nem látott fény csillant meg azokban a csodálatos, szürke szemeiben.

– Jó – suttogtam.

Istenem, ez a pasi akármikor le tud venni a lábamról. Teljesen elolvadok a közelében.

Gyorsan megfordultam, és már nem is mentem, inkább futottam a kocsimhoz. Két – három lépést tehettem, amikor egy kiáltást hallottam, majd egy erős kar kulcsolódót a derekamra és visszarántott. Az orrom előtt hajtott el egy autó. Amilyen hülye vagyok, úgy léptem le a járdáról, hogy előtte nem néztem körbe. Ekkor már egy forró lehelet csiklandozta a tarkómat.

– Jesszusom, te nő! Téged még közlekedni sem szabad hagyni egyedül.

Ha az ijedségtől nem is, de ettől az érzéki hangtól és simogatástól bizony elgyengültek a lábaim. Főleg mikor alig hallhatóan ezt mondta:

– Mondd, miért csinálod ezt velem? Tegnap este azt hittem, a szívem megáll, mikor megláttalak azon a koszos földön feküdni eszméletlenül. Ezer halált haltam, míg nem tértél magadhoz. Éjszaka alig aludtam miattad, mert féltem lehunyni a szememet. Most meg a szemem láttára ütöttek el majdnem.

Ezek után az érzéki mondatok után megfordított, és az arcomat két oldalt megfogva finomam megcsókolt. Éreztem puha száját a számon, és mintha ezernyi csillagszórót gyújtottak volna meg a testemben. Szorosan hozzá bújtam, hogy még jobban érezzem az ajkait az enyémeken. Közben egy érzéki sóhaj hagyta el a számat. Erre egy morranás volt a válasz, és a gyengédnek indult csók kezdett egyre erősebbé válni. Szorosan magához ölelt és felfordította fejemet, hogy még jobban hozzám férjen. Kezemet, amely eddig a mellkasán pihent, a nyaka köré fontam, és én is egyre intenzívebben csókoltam őt. Nyelve finoman simogatta ajkamat, aztán hangosan sóhajtottam, és ezt kihasználva már a szám belsejébe is csusszant.

Istenem, ez a pasi aztán tud csókolni. Mintha ízorgián lettem volna, ahogy én is elkezdtem felfedezni őt. Megszűnt körülöttem a világ, csak ő volt és én. A környezetet és a forgalom zaját nem is érzékeltem. Végül lassan elhúzódott tőlem, és homlokát az enyémhez hajtva rekedten megszólalt.

– Szeretném, ha nem mennél el este a barátnőiddel bulizni. Menj el a vacsorára, és utána Lucas vigyen haza. Féltelek.

Úgy éreztem, hogy elolvadok ezeket a szavakat halva. Így csak ennyit tudtam mondani:

– Jó! Legyen! De ugye tudod, hogy most csak azért egyezem bele, mert egy kicsit még tényleg fáradt vagyok?

– Persze, hogy tudom. – Pajkos fény csillant a szemében, mikor válaszolt. – Téged irányítani olyan, mintha az ember egy tornádót akarna befogni. – Ezzel elengedett, és finoman a hátsómra csapott. – Na, menj haza, Picúr! Vigyázz magadra!

Kinyújtottam rá a nyelvemet, és mosolyogva ültem be a kocsim volánja mögé.

Mike

Csak ültem az asztalnál, hallottam anyám duruzsolását, de az agyamig nem jutottak el a szavai. Úgy tűnt, hozzám beszél, engem kérdezget. Lassan fogtam csak fel, hogy tényleg hozzám beszél. Lassan, de biztosan felfogtam kérdéseit.

– Kisfiam! Holnapra bevásárlást tervezek. Tudod úgy szervezni a napodat, hogy elvigyél?

– Igen – feleltem. – Feltéve, ha nem ölnek meg senkit vagy nem rabolnak ki egy bankot. Tudod, anya, a rossz fiúk alakítják a munkámat. De mindent meg fogok tenni az ügy érdekében.

Erre egy kicsit elhúzta a száját, de bólintott. Még mindig nem tudott megbarátkozni a munkámmal és nem szerette azt sem, ha ezzel poénkodtam. Pedig szegény nem is tudott mindent. Visszaköltözésemkor csak annyit mondtam neki, hogy megbíztak egy különleges akciócsoport vezetésével, amely egyedülálló az országban, sőt feladatkörét tekintve talán az egész világon. Meg aztán, öcsém se könnyítette meg a helyzetét, mikor beiratkozott az akadémiára. Mivel befejezettnek tekintettem a beszélgetést, engedtem, hogy a gondolataim újra elkalandozzanak. Egyre csak Lizi járt a fejemben.

Nem csak az az egy hónap, amióta együtt dolgoztunk, ha nem az az öt év. Igen, öt éve, mióta Lucas megmutatta azt az átkozott fényképet. Éppen egy küldetésből jöttünk vissza és a pihenő időnket töltöttük, mikor az orrom alá dugta a legújabb családi fotót, amit otthonról kapott. Egy születésnapi party képe volt, amin egy csodaszép barna lány nevetett felszabadultan a kamerába. Hosszan meresztgettem a szememet és nyelni is alig tudtam.

– Milyen boldognak látszik, pedig nagyon csalódott volt, hogy nem tudtam haza menni a születésnapjára – mondta akkor Lucas keserűen.

– Ezek szerint ő a húgod? –nyögtem ki nagy nehezen egy kérdést.

– Miből jöttél rá?

– Öreg! Annyit meséltél már róla, hogy ráismertem. Igaz, azt nem mondtad, hogy ilyen csinos – találtam végre magamra.

– Hé, haver! Ő a húgom! El a kezekkel! – csattant fel Lucas a féltő báty szerepében.

– Jól van, jól van! – feleltem nevetve, de be kellett vallanom magamnak, hogy azok a nevető szemek igencsak megbabonáztak.

– Tudod, haver úgy ismerlek, mint a rossz pénzt. Ismerem a hozzáállásodat a nőkhöz. A komoly kapcsolat fogalmát még csak távolról sem ismered. Így nagyon szépen meg kérlek, tartsd távol magad a húgomtól – szólt komolyan.

Mit tehettem volna mást, megígértem neki, hogy eszembe sem fog jutni úgy gondolni a húgára. Ígéretemet csak részben tudtam megtartani. Éjszakákon át kísértet az a szép arc, azok a csillogó szemek és az a fesztelen boldog mosoly. Az akadémián sokszor szóba került köztünk a családja. Tudtam a szülei autó balesetéről, tudtam, hogy a nagynénjük nevelte fel őket. Folyamatosan hallottam természetesen Liziről is. Éveken keresztül akárhányszor náluk vendégeskedtem, csak lopott pillantásokat mertem rá vetni. Azt is óvatosan, nehogy a család vagy Lucas észrevegye. Nem akartam csalódást okozni a legjobb barátomnak. Láttam, ahogy a szertelen kislányból fiatal, gyönyörű nő lesz. Meg ott volt az a bizonyos fürdőszobai eset is az egyik nyári szünetünkben, ami megváltoztatott mindent.

A diplomaosztónk előtti este egy buliba voltunk hivatalosak. Nem igazán akartam menni, de Brian, a szobatársunk rábeszélt. Ahogy nőtt az alkoholfogyasztás mennyisége, úgy fokozódott a hangulat is. Jóval éjfél után értem haza. Brian és Lucas valahol leszakadtak tőlem, mert egyedül tértem vissza a szállásra. A tetemes mennyiségű pia után nem is nagyon csodálkoztam, hogy reggel ébredésnél iszonyatosan hasogatott a fejem. Ennél már csak a kitartó kopogás zavart jobban. Lassú léptekkel mentem az ajtóhoz, és szinte feltéptem dühömben, hogy elküldjem melegebb éghajlatra a zaklatómat.

– Mit vered az ajtót így, te szerencsétlen? – kérdeztem ezzel egyidőben. De bennem is akadt a következő mondat, mert a küszöbömön a megszeppent Lizi állt, igencsak sírásra görbülő szájjal.

– Ne haragudj! – szipogta. – Igazán nem akartalak zavarni. Már itt sem vagyok. Csak gratulálni szerettem volna az évfolyamelsőségedhez. Arra gondoltam, hogy az ünnepség után már nem lenne rá alkalom, mert mindenkit elrabol a családja– hadarta szinte egy szuszra, majd hirtelen előre hajolt, és egy finom puszit adott a számra. Szerintem én voltam a megtestesült döbbenet és meglepődés szobra. Még akkor is a küszöbön álltam, dermedten, mikor ő már sarkon fordult, és futva eltűnt a lépcsőfordulóban.

Az ünnepség után megpróbáltam a közelébe férkőzni. Jó alkalom volt erre, hogy Lucas családja is oda jött hozzánk és gratulált nekem. De Lizi még csak rám se nézett. Mikor a nagybátyja nógatására végre megölelt, az is olyan távolságtartóra sikeredett. Mintha szégyellte volna a történteket.

– Beszélnünk kéne!– súgtam a fülébe ölelkezésünk közben.

– Nem, nem kell – válaszolta. – Ne haragudj! Nem tudom, mi ütött belem. Felejtsed el az egészet, kérlek! – folytatta, majd kibújt a karjaim közül és szorosan a nagynénje mellé állt.

Még hogy felejtsem e l– gondoltam. Ez a lány nem tudja, mit indított el bennem azokkal a pihe puha ajkaival. Szerettem volna úgy isten igazából megkóstolni, beleveszni vele egy igazi csókba.

Itt tartottam az emlékezésben, mikor is egy kéz kúszott be a látómezőmbe.

– Föld hívja Mike-ot! – hallottam közben öcsém hangját.

– Mi van már?– néztem rá ingerülten.

– Semmi, csak hiába kérdeztünk, te nem válaszoltál. Nagyon elgondolkodtál valamin vagy valakin, testvér – röhögött Noel.

– Bocsánat, csak az elmúlt napokon jár az agyam. Kicsit sűrű volt ez a hét – néztem anyámra, aki ugyancsak mosolygott rajtam.

– Semmi baj, kisfiam. Csak azt akartam kérdezni, hogy…

– Ne haragudj, anya! – szakítottam félbe. – Ezt fel kell vennem – vettem elő a hangosan üvöltő mobilomat. A kijelzőn Lucas neve villogott.

– Szia, mondd! – szóltam bele, miután felvettem a telefonomat.

– Szia! Lizi vagyok. Ne haragudj, hogy zavarlak, de kéne egy fuvar Lucasnak.

– Oké – válaszoltam. – De miért nem ő hív engem, és miért nem tudod te hazavinni? Tényleg, miért is kell hazafuvarozni azt a lökött bátyádat? – kérdeztem.

– Tudod, mit? Felejtsed el, hogy hívtalak! Egyébként, ha már így rákérdeztél, Lucas úgy szólván egy kicsit sokat ivott ma. Engem ő hozott ide motorral, és mivel még mindig nem vagyok biztos a vezetési tudásomban, főleg úgy, hogy én is ittam, nem tudom hazafuvarozni. Tehát támadt az a kósza gondolatom, hátha megkérhetem a barátját, hogy segítsen ki minket. De úgy látom, ez neked nem igazán megy most. Bocsi, hogy zavartalak!

– Várjál már egy kicsit! – próbáltam én is szóhoz jutni. – Tehát Lucas részeg? Úgy itta le magát, hogy tudja, hogy holnap hajnalban versenyre kell mennünk? – kérdeztem tőle.

– Tudod mit, Mike? – csattant fel Lizi. – Baszódj meg! Most úgy kértem tőled segítséget, mint a barátunktól, nem, mint egy seggfej főnöktől! De ha te nem tudod ezeket elvonatkoztatni, akkor inkább meg se szólaljál! Ja, és felejtsed el a hívásomat, majd én hazaviszem valahogyan a bátyámat. – Ezzel ki is nyomta a telefonját. Szinte azonnal nyomtam is meg a hívás gombot.

– Ne tedd le! Tíz perc múlva ott vagyok nálatok – hadartam gyorsan, mert igazából nem bíztam benne, hogy nem nyomja rám a telefont.

Csengetésemre Elza néni nyitott ajtót.

– Gyere be, Mike! Liziék a nappaliban vannak. Ettél már valamit? – invitált be a lakás belsejébe.

– Köszönöm, Elza. Igen, ettem. Anyámtól jövök éppen – léptem be, és elindultam a nappali felé.

Halk beszélgetés hangja ütötte meg a fülemet.

– John bácsi! Nem akarok hazamenni. Tudom, hogy Lucas elfoglalta a régi szobámat, de én akár a kanapén is elalszom. Értsed meg, nem tudnék most egyedül lenni. Régebben volt, hogy majd minden éjjel a balesettel álmodtam, de már nem. Ma biztosan megint előjönnének– hallottam Lizi könyörgő hangját.

– Szó sem lehet arról, hogy a kanapén aludjál, kislányom! Tudom, hogy a megszokott szobád jobb lenne, de mivel Lucast csak addig bírtuk elvonszolni, így neked Elza megágyaz a vendégszobában. Igen! Tudom, hogy ez az időszak nagyon nehéz nektek. Különösen neked. El sem tudom mondani, mekkora fájdalom nekünk az, amit neked át kellett élned. Most pedig megmondom Mike-nak hogy menjen nyugodtan haza, mert itt alszol nálunk.

– Jaj, Mike! Olyan bunkó voltam vele a telefonba. Mit fog szólni hozzá? – jegyezte meg Lizi.

– Hát neked elég sokat elnéz, szívecském. Úgyhogy szerintem semmit. De én, mint a kapitány, természetesen nem tudok semmiről – nevetett fel cinkosan John.

Nem akartam lebukni a hallgatózásommal, így beléptem a szobába.

– Szép jó estét! Innen rendeltek egy fuvart? – kérdeztem derűsen.

– Igen. De sajnos le kell mondanunk. Változást állt be a menetrendben, az utasa fent alszik az emeleten, uram – válaszolt derűsen John.

– Ó! Ezt fájdalmasan hallom, de esetleg a kishölgy igénybe veszi a taximat – folytattam.

– Hát fájdalmasan kell önnel közölnöm, hogy a hölgy sem, mert ő is itt tölti az éjszakát – szólalt meg Lizi.

– Most azt akarod mondani, hogy teljesen feleslegesen hagytam ott anyám finom vacsoráját és potyára jöttem ide? – kérdeztem felé fordulva.

– Hát nagyon úgy tűnik – válaszolta somolyogva.

– Na, azt már nem! Valakit minden képen magammal viszek. Merre van Lucas? Holnap kora reggel versenyre kell mennünk, és szeretném, ha száz százalékos lenne.

– Ha azt akarod, hogy jól teljesítsen, akkor jobb, ha hagyod. A régi szobámba alszik – válaszolt kérdésemre.

– Na, jó! Akkor öltözzél, hazaviszlek. Elég késő van, és neked is pihenésre van szükséged.

– Mike, én itt alszom a vendégszobában – nézett rám olyan szemekkel, mint aki nem érti, hogy miért vagyok ilyen értetlen.

– Miért? Itt nyugodtan, kényelmesebben alszol, mint a saját ágyadban?– kérdeztem.

– Nem. De itt nem vagyok egyedül– felelte halkan, miközben lehajtotta a fejét. Két lépessel előtte teremtem és megemeltem az állát.

– Lizi! Nézz rám! – kértem. – Nem vagy és nem vagytok egyedül. Itt van John, Elza, a csapat és most már én is.

Halk neszezést hallottam a hátam mögött, és fél szemmel láttam még, hogy John elhagyja a szobát.

– Tudom – emelte rám a tekintetét. – De most tényleg nem tudnék egyedül maradni. Ma van a szüleim halálának az évfordulója – folytatta, és azok a szépséges zöld szemek már könnyben úsztak.

– Nem is kell. Ha engeded, hazaviszlek és veled maradok reggelig. Így is úgyis egyedül lennél abban a vendégszobában. Majd a kanapédon alszom – folytattam gyorsan, mert tiltakozást láttam felvillanni a szemeiben. Látszott rajta, hogy erősen elgondolkodott az ajánlatomon. Már éppen feladtam volna a dolgot, mikor halkan megszólalt.

– Jó. Összeszedem a holmimat és mehetünk. De mielőtt nagyon elbíznád magad, közlöm veled, hogy iszonyatosan kemény a kanapém.

Komótosan összeszedte a szobában lévő cuccait és kisétált a konyhába.

– Elsi néni, ne fáradj velem! Mike hazavisz kocsival, nem alszom itt –mondta. Majd John felé fordult. – Köszönök mindent, John bácsi. Ígérem, holnapra összeszedem magam.

Lassan odasétált a nagynénjéhez és a nagybátyjához és egy-egy puszival búcsúzott tőlük.

Az autóban a hazafelé út elég nyugalmas volt. Lizi az út elején elaludt mellettem, de egyáltalán nem volt ellenemre a dolog, mert a fejét a vállamra hajtotta, így lélegzetvételei a nyakamat cirógatták. A ház elé érkezve finoman kiemeltem az ülésből, és a karjaimban vittem az ajtóig. Be viszont mér nem tudtam menni vele, mivel a kulcsa a táskájában volt. Mivel nem volt szabad kezem, a számmal kezdtem el finoman simogatni az arcát.

– Lizi! Lizi! Fel kéne ébredned – keltegettem finoman.

– Hagyjál! – motyogta a vállamba.

– De akkor az ajtó előtt fogunk éjszakázni.

– Ó! – nyitotta ki a szemeit. Gyorsan kicsusszan a karomból, és a kulcsai után kezdett kotorászni.

– Ne haragudj! Úgy látszik, tényleg fáradt vagyok – mentegetőzött. – De miért nem keltettél fel a kocsiban? Nem kellett volna az ajtóig cipelned – hadarta a szavakat, miközben el is pirult egy kicsit.

– Hidd el, nem esett nehezemre a dolog – válaszoltam mosolyogva, mert tetszett a zavara.

Az ajtón belépve viszont engem fogott el egy kis zavarodottság. Nem igazán tudtam, hogy hogyan tovább. Ott még olyan egyszerűnek tűnt miden. Hazahozom, ágyba teszem és ennyi. De most a lakásába érve már láttam, hogy mennyivel egyszerűbb volt eltervezni, mint véghez vinni.

Nem voltam hozzászokva az ilyesmihez. Ha felmentem éjszaka egy nőhöz, akkor rövid időn belül az ágyban kötöttünk ki. Hát, az igazat megvallva, beszélgetésre nem igazán szoktam időt fecsérelni. Elvégre, egész másért vagyok ott. Utána meg minél előbb szedem a sátorfámat. A reggel még soha nem ért idegen nő ágyában.

Zavaromból Lizi segített ki.

– Vedd le a kabátodat! – szólalt meg. – Ha nem bánod, én letusolnék és lefeküdnék, mert leragadnak a szemeim. Jaj! Majd nem elfelejtettem. Ágyneműt abban a kis komódban találsz – mutatott el egy irányba –, és tényleg szolgáld ki magad nyugodtan bármivel a hűtőszekrényből is. Ha jól emlékszem, Lucas még hagyott benne egy vagy két sört – Ezzel hátat fordított, és bement a hálószobájába.

A csukott ajtót néztem és azon gondolkodtam, hogy mi a fészkes fenét keresek én itt. Hallgattam az ajtó mögötti motoszkálást, ami egyszer csak félbe szakadt, aztán megpillantottam a szobából kikukkantó Lizit.

– Olyan buta vagyok – szólt ki az ajtóból. – Hisz’ neked is le kéne tusolnod lefekvés előtt. Gyere, megmutatom hol a fürdő és mit hol találsz.

A fürdőben még éreztem a tusfürdője illatát; azt a finom gyümölcsös illatot, ami mindig körüllengte. Találtam egy tiszta törölközőt és ki volt készítve nekem egy sort is, ami gondolom, Lucasé volt. Vagyis csakis erre voltam hajlandó gondolni. A mosdó szélére egy bontatlan fogkefe volt kirakva. Elmosolyodtam erre a kis gondoskodásra. Mire végeztem a fürdőbeli tevékenységemmel és kijöttem onnan, Lizi már a takaró alatt volt és onnan nézett rám álmos szemekkel.

– Jó éjszakát, és köszönöm, hogy vigyázol rám – motyogta álmosan, majd mire válaszolni tudtam volna, az oldalára fordult, és szerintem pillanatokon belül el is aludt.

Kióvakodtam a szobájából, és megpróbáltam minél kevesebb zajt kelteni az ágyazással, de mint lenni szokott, természetesen becsapódott a komód ajtaja, és igen csak szitkozódtam, mikor nekimentem a dohányzóasztalnak és jól bevertem a sípcsontomat.

– Tényleg ne segítsek az ágyazásban? – hangzott el a kérdése a hálószoba mélyéről.

– Köszi, nem kell, megoldom – feleltem.

– Akkor viszont nagyon szépen megkérlek, hogy reggel a lakás lebontott részeit azért tedd rendbe, mielőtt kijövök és szívbajt kapok – folytatta álmos hangon.

– Jó. Meglesz – válaszoltam, sajgó lábamat dörzsölgetve.

Ittam a konyhában még egy pohár vizet, majd én is lefeküdtem aludni. Meg kell mondanom, nem hazudott a kanapéval kapcsolatban. Tényleg eszméletlenül kemény, kényelmetlen volt, és nekem rövid is. A lábamat sehogyan sem tudtam elhelyezni kényelmesen. Így elég nehezen ment az alvás, amit nem is alvásnak, hanem inkább felületes szunyókálásnak lehetne nevezni.

Nem tudom, mennyi lehetett az idő, de már hajnalodott, mikor hangos nyöszörgésre és Lizi sírására riadtam. Egy szempillantás alatt pattantam ki az ágyból, és már ott is voltam mellette.

Szegénykém csupa csatak volt az izzadságtól, és iszonyatosan dobálta magát. Számomra érthetetlenül motyogott és közben folyamatosan folyt a könnye. A szívem facsarodott össze a látványtól. Nem is gondolkodtam. Félre söpörtem a paplant és szorosan magamhoz öleltem remegő testét. Ekkor már értettem azt is, mit motyog.

– Anya, anya kérlek, nyisd ki a szemed! Anya, nagyon fáj a hasam és a fejem! Anya, apa miért nem válaszoltok? Apa! Ígérem, többet nem hangoskodom út közben és szót fogadok, csak nézz ide és vegyél ki!

Ekkor megvilágosodtam. Lizi ezért fél annyira az évfordulótól, mert az nap ő is a kocsiban volt, ott volt a balesetnél. Szegénykém végignézte a szülei halálát. Egyszer csak megfeszült a kezemben, és ha lehet, még rosszabbá vált minden. Hangosan zihálni és hadonászni kezdett.

– Hagyjon békén! Mit akar tőlem? Az anyukámon és az apukámon kell segíteni, nem rajtam!

Nem bírtam tovább hallgatni kétségbeesett vergődését, így ébresztgetni kezdtem.

– Lizi! Ez csak egy rossz álom. Ébredj! Nyisd ki a szemed! Hallod? Ez csak egy álom, nem a valóság.

Arcát hirtelen a mellkasomba fúrta, és ott zokogott tovább. Kezei szorosan kulcsolódtak rám, mintha tőlem remélt volna oltalmat, mintha belém akart volna bújni. Tovább simogattam, most már a fejét és a hátát. Éreztem, hogy lassan megnyugszik és sírása is csillapodott. A mellkasom rezgésén éreztem, mint sem hallottam motyogását.

– Kérlek, ne menj el! Ne hagyj magamra! Mike, kérlek, te ne hagyj magamra! – kérlelt.

Ott és akkor bármit megígértem volna neki. Látni kiszolgáltatottságát és gyengeségét, a legszomorúbb dolog volt, amit életemben éreztem. Beláttam az álarc mögé. Megláttam a védtelen kislányt az erős és akaratos nő álarca mögött.

– Nem megyek sehová. Gyere, bújj ide hozzám! Nem lesz semmi baj – nyugtattam. – Majd Lucas és én vigyázunk rád – mondtam neki, és lágy puszit nyomtam a feje búbjára.

Éreztem, hogy megmozdul és felemeli a fejét. Könnytől fényes szemei úgy csillogtak, mint a smaragd. Kezei közben már a tarkómat simogatták. Mélyen a szemembe nézett és kissé megnyíltak az ajkai, közben a tarkómnál foga finoman maga felé húzott. Szinte már az ajkamba suttogott.

– Kérlek, csókolj meg! Kérlek, szükségem van rá – kérte, én pedig képtelen voltam ellent mondani neki.

Megcsókoltam, ő pedig azonnal viszonozta a csókomat. Ez a csók nem volt finom vagy lágy, esetleg csábító. Nem, mert ez most nem a vágyról szólt. Ez a kétségbeesés vad csókja volt. Szinte falta a számat. Kezei már hol a hátamat szántották, hol a hajamban túrtak, és egyre jobban simult hozzám. Ajkai szétnyíltak és nyelve berobbant a számba. Felfedezett, szinte magába szippantott, most nem adott, ha nem elvett mindent. Hagytam, mert tudtam, hogy most erre van szüksége. Bennem is egyre inkább éledezett a vágy, nehezen tartottam vissza magam.

Legszívesebben teljesen elvettem volna az eszét, hogy kitöröljek belőle minden rossz dolgot, de tudtam, másnapra teljesen megbánná a köztünk történteket. Így nagy önuralommal, de próbáltam befejezni ezt a vad és mámorító dolgot.

– Lizi, kérlek! Ezt abba kell hagynunk. Nem szabad. Most kétségbe vagy esve, de holnap nem csak engem, magadat is utálnád. – Lassan eltávolodott tőlem, és szinte a vállam gödrébe fúrta magát. Kaptam egy lágy puszit a nyakamra és finoman belém is harapott. Hát egy biztos, nem könnyítette meg a dolgomat.

– Na, gyere ide, te nő! Most már tényleg aludnunk kellene, mert holnap le fognak alázni minket – húztam magamhoz, és én is puha csókot leheltem a füle mögé. Szorosan odabújt az oldalamhoz és közben simogatott a bordáimnál.

– Itt maradsz mellettem? – kérdezte. – Tudod, csak aludni.

– Persze, hogy maradok. Itt leszek melletted és vigyázok rád. Aludj csak nyugodtan – csókoltam meg lágyan.

Végre egy kis mosoly jelent meg a szája szélén, miközben elhelyezkedett, és nemsokára már csak nyugodt szuszogását hallottam. Hosszasan gyönyörködtem most már nyugodt arcában, miközben engem is elnyomott az álom.

Lizi

Reggel a szemembe tűző és a testemet melengető nap fényére keltem. Kinyúltam oldalra, de kezem csak az üres ágyat tapogatta. Szinte biztos voltam benne, hogy Mike már elment. Az óra kilencet mutatott, és mintha azt említette volna, hogy korán reggel indulnak. Nem tudtam, mi lenne a jobb. A szemébe nézni és megbeszélni vele az estét és az éjszakát, vagy ez a két nap nélküle. Szégyelltem magamat a rémálmom miatt, így hamar eldöntöttem a kérdést. Jobb, hogy két napig nem látom, és nem kell a szemébe néznem. Most viszont előttem volt két teljes nap, vagyis volt két szabadnapom, amit ki kellett használnom. Ki akartam élvezni a napsütést, és jól jött volna egy kis lazítás is. A telefonom után nyúltam, és már ki is kerestem a megfelelő nevet majd megnyomtam rajta a hívásindítás kis zöld ikonját. Hosszas csengetésre egy kásás, álmos hang szólt bele a vonalba.

– Ki vagy és mit akarsz tőlem szombat hajnalban?

Kuncogva szólaltam meg:

– Itt egy magát tökéletesen kipihent barátosné, aki egy kis hétvégi lazításra vágyik a legjobb barátnőjével.

– Lizi, cseszd meg, hajnali kilenc van! Nem tudtál volna még egy kicsit aludni, mondjuk egy dögös pasi mellett?

– Hát, a dögös pasi megvolt és az alvás is – nevettem a telefonba. Gaby hangja egyből éber lett.

– Mi van? Te tényleg becsávóztál? Mike mit szól majd hozzá? És Lucas? Ez nem vall rád, csajszi – hadarta szinte egy szuszra.

– Megnyugtatásul közlöm, hogy a dögös pasi Mike volt, és csak aludtuk. Tényleg – feleltem a kérdéseire szépen sorban. – Menjünk el valahová! Mindegy, hová – kértem, majd halkan, szinte suttogva folytattam. – Álmodtam.

– Jaj, szívem, már megint? Pedig olyan régen nem voltak rémálmaid. Persze, hogy elmegyünk. Olyan napot rittyentünk magunknak, hogy minden és mindenki ki fog menni abból a csini kis fejedből. Engedd, hogy egy kicsit összeszedjem magam, és tizenegyre ott vagyok érted. Ha gondolod, szólók Lindának is. Rúgjunk ki a hámból, ha már tehetjük. És mindent el kell majd részletesen mesélned arról a bizonyos együtt alvásról – jelentette ki, majd letette a telefont.

Gyorsan kipattantam az ágyból, és a konyha felé vettem az irányt. Az első, ami a szemembe ötlött, az egy nagypohár narancslé volt a konyhapulton. Majd a kávéfőző vonta magára a figyelmemet. Ami alatt a kávés kiöntő árasztotta magából a mennyi mannám isteni illatát. Mintha egy friss fuvallat elfújta volna egy pillanat alatt a rossz kedvemet, mert ettől a gondoskodástól melegség és hála járta át a szívemet. Nem hogy kávét főzött nekem, de még arra is emlékezett, hogy minden reggel egy nagypohár narancslevet iszom a kávém mellé. Mosolyogva töltöttem egy nagy bögre kávét magamnak, és lekuporodtam a narancslevem mellé egy székre.

Most vettem csak észre, hogy a pohár alá egy üzenet van berakva. Izgatottan kihúztam, és elkezdtem olvasni.