Amy Meyerson

A FIRENZEI GYÉMÁNT

A mű eredeti címe

The Imperfects

Copyright © 2020 by Amy Meyerson

Hungarian translation © Pejkov Boján

© General Press Könyvkiadó, 2021

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

PEJKOV BOJÁN

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 452 550 9

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS-PÁLVÖLGYI LÍDIA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Fiamnak. Ígérem, elmondom neked minden történetemet,
és azt is, hogy segítek neked felfedezni azokat, amiket én nem ismerek.

„Ó! Gyémánt! Gyémánt! Mit tettél, te hasztalan?”

Sir Isaac Newton

Bécs, 1918

Azért ír naplót, hogy feledje a múltat, és azért is, hogy felidézze. Azért ír, hogy emlékezzen István csókjának ízére és a nevetésére, és azért, hogy nyoma maradjon az egymásnak tett eskünek, amely annak ellenére valós volt, hogy nem Isten előtt tették. Azért ír, hogy elfeledje a tragikus véget, hogy eltörölje a menekülés emlékeit a gyerekekkel, és azt, hogy magára hagyta Istvánt, akinek egyedül kellett szembenéznie a felhergelt csőcselékkel.

Gyorsan és kapkodva ír, nem azért veti papírra a gondolatait, hogy majd újraolvassa őket, nem ezek a szavak hivatottak dokumentálni egy korszak végét, egy birodalom bukását és egy szerelem elvesztését. Csak magának ír, csak a pillanatnak ezen a kora reggeli órán, amikor még mindenki alszik a kastélyban. A gondolatai István felé szállnak, és a gyermek felé, akit a szíve alatt hord.

A lány keze megremeg írás közben, amikor a szobája előtt lépteket hall. Az első gondolata, hogy itt vannak a lázadók. Heves szívdobogással szorítja kebléhez a naplót. Fény szűrődik a helyiségbe, és egy csizmás láb sarka koppan a padlón. A lány úgy szorítja magához a könyvet, mintha István emléke meg tudná védeni. Eljött a pillanat, gondolja. Ezúttal nem menekülhet.

Egy sovány alak lép a szobába, a háta mögül beszüremlő halvány fény miatt nem lehet kivenni az arcvonásait. Miközben a férfi közelít, a szájához emeli az ujját, így jelzi, hogy maradjanak csendben.

– Mennünk kell! – mondja határozottan az ismerős hang. Német kiejtése arisztokratikus. – Azonnal indulnunk kell!

– Császári felség! – mondja a lány, amikor megpillantja a férfi gyermekien elálló fülét. Megkönnyebbül, de hirtelen ismét elönti a szorongás. A császár finom lelkű ember, hű a koronához és a feleségéhez, nem lenne szabad itt lennie ebben az órában.

A lány az ágyára teszi a naplót, és fel akar pattanni ültéből, de visszahuppan a fotelbe. Már meg kellett volna szoknia gyarapodó hasát, és hogy a hirtelen mozdulatoktól fájdalom hasít a medencéjébe, mégis meglepődik ezen minden reggel, és tudja, nem rejtegetheti sokáig a titkát.

A császár arcán mindig elámul. A szeme szomorkás, kamaszos vonásaihoz nem illik a sűrű bajusz, valószínűtlenül fiatalnak néz ki. Amikor az uralkodó a vállára teszi a kezét, a lány összerezzen az érintésétől, és ösztönösen hátralép. Megtudta. Biztos, hogy megtudta, gondolja. A császárné elmondta neki. Előző nap, amikor az asszony váratlanul megjelent a gyermekek lakosztályában, és ő felállt, a ruhája alatt észre lehetett venni kidomborodó hasát. Kiderült az igazság. A császárné döbbent pillantást vetett rá, mert egyből megértette, a dajka törvénytelen gyermeket vár. Ez egyenlő az árulással.

– A gépkocsi készen áll. Azonnal indulnunk kell! – mondja az uralkodó, és az ajtó felé int.

Kilépnek a folyosóra, de a lánynak hirtelen eszébe jut, hogy csupán hálóinget visel, és a naplóját az ágyon hagyta.

– Felveszem a kabátomat – mondja, és visszafordul a szoba felé.

– Vigye az enyémet! – mondja a császár, leemeli a válláról vastag, fekete gyapjúkabátját, és a lányra teríti. Ezután int, hogy induljon tovább a gyéren megvilágított folyosón.

– A gyerekekkel mi lesz? – kérdezi a lány, amikor elhaladnak a lakosztályuk előtt.

Az uralkodó előretessékeli, a lány lába megremeg a félelemtől, de nem áll meg.

A kastély folyosói kísértetiesen csendesek, és pont olyan kihaltak, mint amikor megérkezett. A strázsák visszatértek Magyarországra, a palotaőrség szétszéledt Bécsben. A császári testőrség tagjai, akik életük végéig tartó hűséget esküdtek, elhagyták urukat. Eltűntek a szobainasok, a szobalányok és a kapusok is. Kadétiskolásokkal pótolták a személyzetet, de kevesebbel és fiatalabbakkal, mint korábban. Két egyenruhás fiatalember áll az udvarra nyíló ajtónál. Négy másik a lépcső alján, a császár saját használatú gépkocsijánál. A lány még sohasem ült benne.

Az ég alját megvilágítják a hajnal első fényei, a szürke kővel burkolt udvaron ülő könnyű ködfátyol festményszerűvé varázsolja a környezetet, a kontúrok kissé elmosódottak, minden olyan, mint egy romantikus álomban. A császár lesiet a lépcsőn, a lány gondolkodás nélkül követi.

Az egyik kadét kinyitja a kocsi hátsó ajtaját, és a karját nyújtja a lány felé. A sofőr mereven néz előre, olyan gépiesen, mint a masinája. A lány az autóhoz lép, de az uralkodó nem követi. Hátrafordul, és megérti, egyedül kell távoznia.

– Kérem, ne! – könyörög a lány. Hirtelen minden világossá válik. A család egyelőre marad, csupán neki kell mennie. Nem fogadja el a kadét karját, és rimánkodni kezd. Kéri, hadd maradjon, szereti a gyerekeket, és nekik is szükségük van rá.

A fiatal katona tétován a császárra pillant. Az uralkodó nemet int a fejével, így jelzi, hogy ne tuszkolja be a dajkát erővel a kocsiba.

A lány a napok múlásával egyre fáradékonyabb lett. Alaposan kifárasztotta a fogócskázás a gyerekek lakosztályában és a bújócskázás a kastélykert lugasai között. Ezután hirtelen feladja az ellenállást, és a kadét karja után nyúl. A pirospozsgás arcú fiú nem veszi le róla a szemét, és a lány tudja, mire gondol: mi lesz most vele? És mi lesz a szíve alatt hordott gyerekkel? – teszi hozzá gondolatban.

Amikor a lány leül, a kadét becsukja az ajtót, és távozik. Mielőtt a sofőr beindítaná a motort, a császár a nyitott tetejű autóhoz lép. A levegő hűvös és nyirkos. A férfi habozik, a dajka eszébe jut, hogy még mindig az uralkodó kabátját viseli, ezért le akarja venni.

– Tartsa meg! – mondja a császár. A lány szorosan összehúzza magán a kabátot. – Van hová mennie?

– Az unokafivéremhez – feleli a lány, bár tudja, már öt éve nem látták egymást. Azóta, hogy az uralkodócsalád szolgálatába állt. Ez a kuzin az egyetlen családtagja. Majd ő befogadja, gondolja, esélyt sem ad neki a visszautasításra.

Közben a hajnali szürkeség élénk színekbe fordul az ég alján, egy új nap köszönt a lányra, de nem kecsegtet sok jóval sem a közeli, sem a távoli jövőben. Tudja, soha többé nem látja a gyerekeket. Azt hiszik majd, ő is elhagyta a családot, mint mindenki más. A császár vívódó arcára pillant, és tisztában van vele, hogy nem fogja meggondolni magát, már csak azért sem teheti, mert nem ő hozta a döntést. A császárné akarta így. Ugyan ő az ura a recsegő-ropogó birodalomnak, de ebben az ügyben csak a végrehajtó szerepét bízták rá.

A férfi hirtelen mozdulattal benyúl a jobb zsebébe, közelebb hajol a lányhoz, egy formátlan tárgyat tart a kezében.

– Ez legyen a magáé – mondja a császár, és a vastag kabát zsebébe csúsztatja a kis csomagot.

A lány nem látja, mi az, de érzi, hogy nehéz, és fémből készült. Az ormótlan tárgy nyomja a lábát. Az uralkodó ellép a gépkocsitól, a sofőr beindítja a motort, és az autó nagyot rándulva elindul a kavicsos úton a keleti kapu felé. A lány visszanéz. Az út felett összeboruló fák alagutat formálnak, amelynek a végén pompás, sárga kastélya előtt még mindig ott áll a császár. Ott áll, nem fordul el, de nem is integet. A lány addig néz hátra, amíg a kastély el nem tűnik a szeme elől. Csak ekkor nyúl a zsebébe, és pillantja meg, mit kapott.

ELSŐ RÉSZ

Egy

Keleti parti idő szerint délután négy óra hét perckor kapják Millerék az e-mailt, amely közli Helen Auerbach halálhírét. Ashley, Helen három unokája közül a legidősebb éppen különórára viszi a gyerekeit. Labdarúgásra a kilencéves fiát és balettre a tizenegy éves lányát. Bosszantó, hogy ezt várják el a gyerekektől. Miért ne kergethetne Lydia labdát, és Tyler miért ne táncolhatna? Amikor ilyeneket kérdez a gyerekektől, kissé zavartan néznek rá. Pont úgy, mint amikor mustáros az orra. Az iskola, az edzések és a zeneórák, a férje, Ryan ruháinak a tisztíttatása, a bevásárlás és az állatotthonban végzett önkéntes munka között ingázva Ashley naponta akár kétszer is eszik a kocsiban, ezért a mustárfolt nem ritka.

Pár perccel az e-mail megérkezése előtt Ashley arra gondol, egy nyugodt órára csak az övé lesz a ház végre. A gyerekek a hobbijukkal lesznek elfoglalva, a férje Manhattanben van a munkahelyén, a vacsora, amit a termelői piacon vásárolt, de amiről majd azt mondja, ő készítette, alufóliába csomagolva vár a konyhapulton. Tölt magának egy pohár bort, és beül egy kád forró vízbe. Pedig sohasem volt az a típus, akinek szüksége van az egyedüllétre. Sőt, ami azt illeti, félt egyedül lenni. Régebben nem volt aggodalmaskodó sem. Mostanában azonban szüksége van egy-egy fürdőre vagy sétára, mert fárasztja, hogy folyton úgy kell tennie, mintha minden a legnagyobb rendben lenne. Ez alatt a nyugalmas, háborítatlan egy óra alatt fellélegezhet, és nem kell azon őrlődnie, mi lesz a férjével.

A városi terepjáró hátsó ülésén a kislány hangosan felsikít, és amikor Ashley a visszapillantó tükörbe néz, még látja, a fia épp elengedi Lydia haját. Újabb sikítás, ezúttal a fiútól, és már hallja is:

– Anya! Lydia megpofozott.

Ashley sohasem ismerné el, de mindig csodálattal tölti el Tyler azon képessége, hogy állandóan ő kezdi a civakodást, de ennek ellenére mindig magát hozza ki sértett félként. Az apja is ilyen. Hasznára lesz majd az életben, gondolja Ashley, de eszébe jut Ryan jelenlegi helyzete.

– Hagyd békén a nővéredet, Tyler! – csattan fel Ashley, szigorú pillantást vet a fiára a visszapillantó tükörben, de azonnal elfogja a bűntudat. Nem szokott kiabálni. Legalábbis a gyerekeivel nem. Bocsánatot kér, és közben megrezzen a telefonja. A pohártartóban lévő készülékre pillant. Hunyorogva nézi, mert pár hónappal ezelőtt leejtette, és most pókhálószerű repedések szabdalják a képernyőt.

Meghalt Helen.

Ez nem lehet igaz. Kezébe veszi a telefont, de mégis ezt látja. Az e-mail tárgya közli a nagyanyja halálhírét.

– Anya! – kiáltja Tyler rémülten. Ashley felpillant a képernyőről, de közben a terepjáró nem áll meg, tovább gurul a piros lámpánál várakozó kocsisor felé. Ashley a fékbe tapos, de már nem tudja megakadályozni, hogy a kocsija lökhárítója az előtte lévő autóba ütközzön.

Deborah Miller – nem Debbie, nem Deb vagy Debra, hanem a három szótagos De-bo-rah – több tucat tűszúrás után értesül az anyja halálhíréről. Chester, az akupunktőre, aki nem régóta egyben a szeretője is, olyan mesterien húzza ki a tűket, hogy Deborah egész teste beleremeg. Arra vár, hogy ott, az asztalon hátulról a magáévá tegye, de az egész kezelés kiábrándítóan távolságtartó, és már kezdi azt hinni, ez a románc is csupán egy illúzió. Akkor futott össze Chesterrel, amikor egy frissen elvált férfival vakrandizott, és az ismerkedés kezdett elsekélyesedni. Érdektelen dolgokról, az új garzonlakásáról, az újonnan növesztett szakálláról és az új sportkocsijáról kérdezgette a férfit, de a válaszokra oda se figyelt, és megfogadta, soha többé nem randevúzik. Amikor a férfi elkezdte mesélni, hogy reggelente futni jár, ami szintén egy újdonság az életében, Deborah megpillantott egy egyedül ücsörgő idegent a bárpultnál, akinek a copfja a szarvasbőr kabátja hátközepéig ért. Kíváncsi volt az arcára, ezért a bár falán elhelyezett tükörbe pillantott. Azóta csak a fehér köpenyében látta Chestert, és hirtelen rádöbbent, milyen gyönyörűnek tűnt akkor. Chester felnézett, és a tükörben elkapta az asszony pillantását, a tekintetük összefonódott. Az asszony ezt tátogta felé: „Segíts!” Chester arcára pajkos mosoly ült, majd odasétált az asztalukhoz.

Azon az éjszakán annyira kívánták egymást, hogy nem jutottak ki a parkolóból. Most, három héttel később és több romantikus együttlét után ott hagyja meztelenül az asztalon, még egy buja érintésre sem méltatja, csak annyit mond, várja a recepciónál. Amikor az asszony felöltözve megjelenik, Chester benyújtja a hetvenöt dolláros számlát. Deborah habozik, ezért a férfi megismétli az összeget. Hetvenöt dollár. Mosolyogva várja, hogy megkapja a pénzt, de a mosolyából már hiányzik a pajkosság. Deborah meglepetten és sértődötten átnyújtja a hitelkártyáját, és nagyon bízik benne, hogy még nem tiltották le. Chester a pénztárgéphez lép, és közben megrezzen az asszony telefonja.

Meghalt Helen.

Helen meghalt?

Életének hatvanöt éve alatt Deborah szinte mindennap rettegve gondolt az anyja halálára. Gyermekként, amikor csak ketten voltak, minden reggel pánikban ébredt. Ugye nem halt meg anya? – gondolta, és csak akkor nyugodott meg, amikor meghallotta a földszinti konyhából a sürgölődés hangjait. Helennek sohasem volt semmi baja. Soha egy apró seb, rándulás, csonttörés, jóindulatú daganat, ezért Deborah attól tartott, majd egyszerre jön ki rajta minden, és egy nap Helen váratlanul meghal. Arra számított a legkevésbé, hogy ez a nap ma jön el, épp akkor, amikor azért retteg, legyen még fedezet a kártyáján, miközben Chester közömbösségén emészti magát. Maga sem vette észre, amikor sírva fakadt. A férfi felé fordul, ingerültnek látszik, Deborah a legszívesebben ráüvöltene: Csak nem képzeled, hogy miattad? Bár igazság szerint valamennyire miatta, mert azt szeretné, ha a karjaiba zárná, de ehelyett a nyugtát nyújtja felé, hogy írja alá, méghozzá nyilvánvalóan türelmetlen mozdulattal. Ettől Deborah még jobban sír, mert az anyjának nem ma kellett volna meghalnia, mert nem lesz több olyan jó dugása, mint amilyen évek óta nem volt, és mert mindezek tetejébe új akupunktőrt kell találnia.

Jake, a középső Miller gyerek pár perccel az ebédszünet vége előtt kapja meg az e-mailt. Mindennap ugyanazt eszi. A munkahelyével, a Trader Joe’s élelmiszerüzlettel szembeni standon árult grillhúsos burritót. Rico, a pénztáros csak tacót számol fel a burrito helyett, feltéve, ha utána Jake megosztja vele a füves cigarettáját. Sima ügy, már csak azért is, mert Jake nem szeret egyedül szívni. Ezt még az elején megfogadta, és azt hiszi, ettől nem válik függővé. Nemrégiben váltott, és a cigaretta helyett marihuánaolajjal töltött elektromos cigarettát használ. Kristi, a barátnője ragaszkodott ehhez. Azt mondta, ha mindennap szív – bár ez valójában óránként megtörténik, de erről Jake mélyen hallgat –, a valódi növény helyett a tüdejének kevésbé káros megoldást kell választania. Még jó, hogy nem azt mondta, szokjon le teljesen.

– Mi ez a szarság? – kérdezi Rico.

– A jó párkapcsolat titka – feleli Jake, és kelletlenül beleszív a fémcsőbe. Bejön neki az anyag, de az olajnak olyan íze van, mintha aprópénzt szopogatna, és nem érzi a füstöt a tüdejében. Lehet, hogy Kristi mégis le akarja szoktatni?

Pár perccel később Jake a gyalogátkelőnél várja, hogy a lámpa zöldre váltson, kellemesen be van szívva, és élvezi az utolsó természetes fénynél töltött másodperceket, mielőtt visszatér a munkahelye neonvilágítású gyomrába.

– Jake! – hallatszik egy hang.

Ebben az állapotban eltart pár pillanatig, amíg felismeri a mellette álló férfit, az operatőrt, akivel pár éve együtt dolgozott a filmjében. Tim vagy Todd vagy valami hasonló a neve.

– Helló, haver! – mondja Jake, és reméli, a fickónak nem tűnik fel, hogy nem emlékszik a nevére. – Ezer éve!

– Mi újság? Hogy vagy? Dolgozol valami újon? – kérdezi a férfi.

Ted Sullivan. Hirtelen beugrik a név. Spirit Awardot kapott Jake filmjéért. Azt hallotta, legutoljára egy Marvel-filmben dolgozott.

– Inkább csak ezen-azon – feleli Jake. Ted lelkesen bólogat, és Jake Hawaii-mintás egyeningére pillant. Még névtábla nélkül is teljesen egyértelmű, hogy a Trader Joe’s egyenruháját viseli.

– Király – mondja Ted, és elhallgat. Jake azért imádkozik, hogy a lámpa minél hamarabb váltson, de a kocsik egyre csak özönlenek a Hyperion Avenue-n.

A hasonló találkozások ellenére Jake szeret a Trader Joe’snál dolgozni. A pénztár a kedvence, mert szívesen elbeszélget mindenkivel, aki nála fizet. Már megtudta, hogyan kell előkészíteni a csirkét a sütéshez, és a biogránátalma-magok titokzatos varázserejéről is sokat tanult. Régebben a vásárlókra potenciális filmkarakterekként tekintett. A mosolygós újdonsült házasokra, akik mindennap napraforgót vásárolnak, a vézna színésznőre, aki csilis-sajtos csipszet tesz a kosarába, és az idős férfira, aki origamimacskát hajtogat a bankjegyből, amellyel fizet. Ennek ellenére Jake alig gondol az írásra manapság. Csak a mostanihoz hasonló alkalmakkor, amikor összefut valakivel a múltból, vagy amikor a nővére, Ashley, az egyetlen családtag, aki Helenen kívül szóba áll vele, tapintatosan megkérdezi, nem volna-e kedve újra megpróbálkozni az írással. Kristi sohasem erőlteti, annak ellenére, hogy tehetséges forgatókönyvírónak ígérkezett, amikor megismerkedtek.

Kristi. Elfogja a bűntudat, amikor rá gondol, mert eszébe jut, mit mondott neki a lány aznap reggel. Valójában nem mondta, hanem ráförmedt:

– Terhes vagyok, te idióta! – azzal elindult a munkahelyére, az állatorvosi rendelőbe, ahol asszisztensként dolgozik. Amikor a lány a vécékagyló fölé görnyedve hányt, Jake viccelni akart, és azt kérdezte, nem ivott-e több bort a kelleténél előző este. Honnan kellett volna tudnia, hogy sokkal természetesebb okból jött ki belőle minden? Miután Kristi elment, a fiú visszafeküdt az ágyba, és a mennyezeten végigfutó repedést bámulta. Már két éve járnak együtt, de még sohasem került szóba a gyerekvállalás, annak ellenére, hogy abban a korban vannak, amikor egy párnak már van gyereke, vagy legalább már beszéltek róla, hogy legyen. Közöttük azonban fel sem merült, és mi sem támasztja alá ennél jobban annak képtelenségét, hogy mégis gyerekük lesz.

Végre vált a lámpa, Ted búcsút int, és lelép a járdáról. Jake nem mozdul, hagyja, hadd távolodjon el az operatőr, közben kusza gondolatait rendezgeti. A valóság azonban belerontott az édes kábulatba.

Amikor lelép az úttestre, megrezzen a telefonja.

Meghalt Helen.

Jake megdermed az út közepén, és újra elolvassa a két szót. „Meghalt Helen.” A betűk kerek és egyenes vonalak zagyva egyvelegévé válnak. Helen meghalt? Hiszen múlt héten beszéltek. A barkácsáruházból hívta fel, és azt kérdezte, mi a különbség a hagyományos és az Energizer ceruzaelem között. Gyakran rácsörgött olyan kérdésekkel, amelyekre az eladó, a felszolgáló vagy a könyvtáros is megadhatta volna a választ, ő mégis Jake-et hívta.

Megszólal egy duda, majd egy másik is. Jake pillantása a veszteglő kocsisorra esik, a sofőrök hadonásznak, hogy menjen az útból.

– Húzz a fenébe, seggfej! – üvölti valaki.

Telefonjával a kezében Jake a parkoló felé indul, zsong a feje, egymást kergetik a gondolatai.

Helen meghalt?

Beck írta az e-mailt a többi Millernek. Ő Helen legfiatalabb unokája, harmincöt éves. Nem Rebecca, Becky vagy Becca, kivéve a nagyanyjának, hanem a rövid, határozott Beck, ami jól illik az egyéniségéhez. Ő az egyetlen Miller, aki még mindig Philadelphiában él, ő áll a legközelebb Helenhez. Legalábbis ő állt a legközelebb hozzá pár nappal ezelőttig, amikor megérkezett Helen Edgehill Road-i házához, és a bejárati ajtót tárva-nyitva találta. Havazás volt várható, ezért Beck fel akarta tölteni az idős asszony hűtőszekrényét. Egyből tudta, hogy baj van. A nagyanyja a nappali közepén állt, és németül motyogott magában. Helen sohasem beszélt németül, mert szándékosan elhagyta a nyelvet, amikor Amerikába érkezett.

A lány rémülten letette az élelmiszereket a dohányzóasztalra, és óvatosan a nagyanyjához lépett, aki meredten nézett a kandallóra. Beck ebben a házban élt tizenéves korában, és amikor havazott, Helen mindig begyújtott a kandallóba. Ilyenkor összebújtak a kanapén, a Gyilkos sorok ismétléseit nézték, és közben fahasábokat vetettek a tűzre. Pár évvel később, amikor a lány egyetemre ment, megrogyott a kémény, és a kandalló használhatatlanná vált. Azóta nem fűtöttek vele.

Megérintette a nagyanyja vállát, és megdöbbent, milyen törékenynek érzi.

– Helen, jól vagy? – kérdezte.

Az asszony nem felelt, tovább motyogott magában németül. Beck az ismerős szavakat és kemény hangokat figyelte. Egy szó folyton ismétlődött: Brosche, Brosche, Brosche.{1} Az r betűt enyhén pergette.

Helen mindig tökéletesen friss volt szellemileg, emlékezett a Duna melletti fürdőhelyekre, ahol gyerekkorában járt, és a Bécsi Operaházban tett rendszeres látogatásokra. Az apja imádta az operát. Az idős asszony jobban emlékezett, milyen jogi ügyeken dolgozott Beck, mint ő maga, és a tinédzser korában tartott házibulikon elhangzott beszélgetésekre is, amelyeket már rég elfelejtett, hogy elmondta a nagyanyjának. Azelőtt Helen sohasem mutatta a szellemi tompultság jelét.

– Helen! – mondta Beck hangosabban. Elgondolkodott, hogy nagyanyának szólítsa-e. Millerék ritkán hívták őt nagyanyának. Deborah-t sem hívták anyának, és ez mindkét esetben így volt jó. Helen több volt, mint nagyanya, Deborah kevesebb volt egy anyánál.

Helen Beckre pillantott, tekintete zavart volt, ősz haja csapzottan keretezte ráncos arcát. Mindig kipirosította az arcát, az ajkát pedig fuksziaszínűre rúzsozta; vászonnadrágot és blúzt viselt, még azokon a napokon is, amikor nem várt látogatót. Akkor azonban ott állt smink nélkül, rózsaszín fürdőköntösben, a lábán ormótlan plüsspapuccsal.

– Te voltál! – mondta Helen, és odalépett Beckhez. Olyan közel állt meg, hogy a lány megérezte áporodott leheletét. – Te vitted el! Brosche! – mondta pergő r betűvel.

– Nyugodj meg! – suttogta Beck. – Minden rendben van. Hoztam ebédet a delikátból.

– Mit csináltál vele? – kérdezte az asszony, enyhe német akcentussal.

– Itt az ebéded – mutatott a lány az asztalra. Helen felkapta a szatyrot, és a földhöz vágta. – Hagyd abba! – kiáltotta Beck, és felvette a szendvicseket.

– Nincs ott. Hová tetted?

– Kérlek, Helen, üljünk le! Hozok egy pohár vizet – felelte a lány, és megpróbálta leültetni a nagyanyját a díványra, de az idős hölgy meglepően erősen ellenállt. Beck nem akart neki fájdalmat okozni.

– Diebin!{2} – kiáltotta Helen. – Tolvaj vagy!

– Helen! Megrémítesz.

– Menj innen!

– Badarságokat beszélsz! – mondta Beck, és leült az öreg díványra, a fémrugók megnyikordultak a súlya alatt.

– Badarságokat beszélek, mert kizavarok egy tolvajt a házamból? Meglop a saját unokám!

– Nem loptalak meg. Kenőmájasos szendvicset hoztam neked. Egy tolvaj nem hoz ebédet.

– Középiskolás korod óta csaló vagy – sziszegte Helen megvető pillantással, és összefonta a karját. – És ezek a tetoválások! Úgy nézel ki, mint egy bűnöző!

Beck a jobb karján lévő, halványuló vörösbegy, a bal karján látható piramis és a csuklójára írt nagybetűs Koncentrálj! tetoválásra pillantott. Helent mindig is nagyon érdekelték a lány tetoválásai, épp ezért kérdezte tőle, miért olyan fontos egy üvegharang, hogy a bokájára pingáltassa. Bár az asszony eljárt a zsinagógába nagy ünnepek alkalmával, és minden sábbátkor gyertyát gyújtott, nem volt annyira elutasító a tetoválásokkal kapcsolatban, mint az európai zsidó kortársai.

Helen kinyitotta a bejárati ajtót, és hideg csapott a házba.

– Tűnj innen! – kiáltotta.

Beck teste megfeszült, de ülve maradt. Megoldhatatlan helyzet előtt állt, amelynek nem tudta az okát.

Amikor Helen megértette, hogy a lány nem hajlandó engedelmeskedni, ismét kiabálni kezdett:

– Brosche, Brosche! – Végül a lány aggódni kezdett, hogy a szomszédok hívják a rendőrséget, Helent elviszik, és nem engedik, hogy egy kilencvenes éveiben járó idős asszony egyedül éljen. A család nem tudta pontosan, hogy Helen hány éves.

– Nyertél. Elmegyek – mondta végül Beck, majd felállt, és megigazította a farmernadrágját.

Mielőtt elment, megsimogatta Helen kipirult arcát. Miközben a taxit várta, egy piszkos hókupacot rugdosott a járdán, és néha visszafordult a ház felé, de semmit sem látott, mert be voltak húzva a függönyök. Amikor megérkezett a kocsi, beszállt a hátsó ülésre, és nem tudta tovább visszatartani a könnyeit.

Beck tanácstalannak érezte magát. Amikor megnézte a Google-on a szót, amelyet Helen megszállottan emlegetett, hirtelen összeállt a fejében egy lehetséges történet. Ki tudja, miért, Helen azt gondolta, hogy elvitt tőle egy brosst, pedig csak nem találja, vagy már évek óta nincs meg neki. Megpróbálta felidézni a nagyanyja ékszereit. Általában klipszet viselt a fülében, azonkívül volt egy vékony arany nyaklánca. Brossra nem emlékezett.

– Talán eljött az idő, hogy keressünk neki egy otthont – mondta Ashley, a legidősebb és legtehetősebb Miller testvér, amikor Beck felhívta aznap. Ashley mindig pénzzel akarta megoldani a problémákat.

– Szó sem lehet róla! Helen inkább meghalna, mint hogy idősek otthonába költözzön – vágta rá Beck.

– Ez nem az ő döntése – jegyezte meg Ashley.

– De nem is a tiéd! – vágott vissza a lány.

Pedig végső soron Ashley döntésén múlott, mert ő fizetné az otthont, és a pénzzel együtt jár a döntés joga is. Nyilván egy hozzá közeli otthont választana, valahol Westchester környékén, szigorú étrenddel és méregdrága berendezéssel, egy olyan világot, amely szöges ellentéte lenne a nagyanyjuk személyiségének. A három Miller gyerek közül Ashley állt a legkevésbé közel Helenhez, de nem azért, mert ő volt a legidősebb, és mert csak kevés ideig laktak együtt. Egyszerűen azért, mert sohasem értették meg egymást. Helen a visszahúzódó életet szerette, Ashley pedig pontosan ettől menekült.

– Ne kötözködj! – felelte Ashley. – Én is aggódom érte.

Beck tudta, hogy bocsánatot kellene kérnie, de úgy gondolta, könnyű a nővérének New Yorkból, két állammal távolabbról, aggódni Helenért.

– Nem visszük otthonba – mondta dacosan.

– Akarod, hogy odamenjek? – kérdezte Ashley. – Várj, mégsem! Tylernek a hétvégén teremfoci-mérkőzése van. Ez lesz az utolsó az idényben. Vasárnap a meccs után tudok indulni, de csak körülbelül este kilencig maradhatok, mert másnap reggel iskolába kell vinnem a gyerekeket.

Ashley-nek volt férje, aki elméletileg ott tudott volna lenni a mérkőzésen, és ellátta volna a gyerekeket, de Ryan nem az a típus, aki megágyaz nekik, és szendvicset csomagol ebédre. Már azelőtt ilyen volt, hogy gyerekeik lettek volna. Beck kedvelte Ryant. Nagydarab és béketűrő ember, szó nélkül megcsinálja, amit Millerék akarnak, ha az nem ütközik az egyetemi amerikaifutball-bajnoksággal.

– Megpróbálom a jövő hétvégére elsózni a gyerekeket valamelyik barátjukhoz – mondta Ashley.

– Ne fáradj, Ash! – felelte Beck, és elhallgatott. Várta, hogy a nővére ellenkezzen.

– Rendben. Szólj, ha segíthetek – jött végül a válasz.

Beck csalódást érzett, és megfordult a fejében, hogy felhívja Deborah-t, aki egyórányira lakott New Hope-ban, de végül letett róla. Ha valaki, az anyja tökéletesen értett hozzá, hogyan lehet egy rossz helyzetet még rosszabbra fordítani. Fel sem merült benne, hogy telefonáljon a nyugati parton lakó Jake-nek, annak ellenére, hogy a fiú közel állt Helenhez. Beck ismét magára maradt, hogy a nagyanyja gondját viselje.

Beck többször hívta Helent, hogy megmagyarázza a félreértést, és elhitesse vele, ő sohasem lopná meg. A nagyanyja minden alkalommal lecsapta a kagylót, vagy ha jobb pillanatában kapta el, diebinnek, azaz tolvajnak nevezte. A szó sokkal bántóbban hangzott németül. A lány arra gondolt, hogy elmondja a történteket a volt barátjának, Tomnak. A férfi annak az ügyvédi irodának volt az egyik tulajdonosa, ahol Beck jogi asszisztensként dolgozott. Ha még mindig együtt lettek volna, Tom megsimogatta volna a fejét, és azt tanácsolta volna, adjon egy kis időt Helennek. Később rájött, ez hiba lenne. Tom pár héttel korábban szakított vele, ezért messziről kerülte a férfi irodáját, és egész nap az irodafülkéjében gubbasztott. A hívás is pont ott találta őt.

Délután két óra harminchat perckor Beck hívást kap egy ismeretlen philadelphiai telefonszámról. Először ki akarja nyomni, egy pillanatig habozik, majd egy megérzéstől vezérelve felveszi a telefont.

– Te vagy az, Becca? – kérdezi egy valahonnan ismerős hang. Becca. Csak Helen hívja Beccának.

– Ki beszél? – kérdezi Beck nyersebben, mint szerette volna. Amióta Tom elhagyta, nem alszik jól.

– Szervusz, Becca! Esther vagyok – feleli a hang. A lány nem kapcsol egyből, ezért a nő hozzáteszi: – Esther, Helen szomszédja.

– Üdvözlöm! – feleli Beck zavartan, mert fogalma sincs róla, mit akar a nő. Az ujjával a narancssárgává fakult vörösbegy-tetoválást kapargatja a karján. – Helen kérte, hogy hívjon? – kérdezi a lány, miközben az irodában halkan kopognak a billentyűk a háttérben, és az idős asszony mély lélegzetet vesz. – Esther, itt van? Mi történt? – hadarja Beck, és hirtelen aggódni kezd.

– Helen nem jött tegnap bridzselni, és reggel sem jelentkezett a szokásos sétánkra. Bekopogtam az ajtaján, de nem válaszolt.

Így hangzanak az elhadart szavak, Esther hangján pánik hallatszik, és ezzel egy csapásra feledésbe merül a konfliktus Helennel.

– Azonnal indulok – vágja rá Beck, és még azelőtt magára kapja a kabátját, hogy bontaná a vonalat.

Beck átkémlel az irodafülke tetején, Tom irodája felé pillant. A lámpa ég, Beck az ellenkező irányba indul, egyenesen a személyzeti osztályra, és bekopogtat Karen irodájának nyitott ajtaján.

A HR-es főnök felpillant, Beck megáll előtte, szemmel láthatóan zaklatott. Karen gyakorlatias, középkorú nő, erős philadelphiai kiejtéssel, aggódó pillantást vet a lányra, ami egyáltalán nem jellemző rá, és ettől Beck még kényelmetlenebbül érzi magát. Miután szakítottak Tommal, a férfi ragaszkodott hozzá, hogy közöljék Karennel, békésen elváltak útjaik, pedig egyértelmű volt, hogy a férfi kidobta őt.

– Valami történt a nagyanyámmal – mondja Beck elcsukló hangon.

– Menjen! – vágja rá az asszony gondolkodás nélkül.

Beck bólint, és kirohan a hideg, nyirkos délutánba.

– Helen! – kiáltja Beck, miközben a nagyanyja ajtaján kopogtat. Esther ott áll mellette a verandán, amelyre árnyat vet a házat eltakaró és nyáron árnyékot adó tölgyfa. Kifejezetten hűvös a március közepi délután, hideg szélrohamok kergetőznek a környéken. – Bent vagy, Helen? – kiáltja a lány. A nappali függönyei be vannak húzva, a verandán ég a villany, pedig világos nappal van. – Helen! – kiáltja Beck az egyre erősödő szélben.

Ezután keresgélni kezd a táskájában, előveszi a kulcsát, kinyitja az ajtót, és a csípőjével belöki. Az ajtó szorul a tokjában a forró nyarak és a légkondicionálás hiánya miatt. Amikor bent vannak, észreveszi, hogy nem csupán a megvetemedett ajtó nehezítette a kinyitást. Egy halom boríték állja el az utat, Helen nappalija a feje tetején áll, mintha betörő forgatta volna fel.

– Te jó ég! – sóhajt Esther, amikor megpillantja a felfordulást.

– Helen! – kiáltja Beck, felrohan az emeletre, és megáll a nagyanyja hálószobájának a csukott ajtaja előtt. Annak ellenére, hogy hét évig lakott a házban, csupán néhány alkalommal járt abban a szobában. Helen mindig bezárta az ajtót, még akkor is, amikor csak a földszintre ment a varróműhelynek használt helyiségbe. A kulcs az aranyláncon lógott a nyakában. Az ajtó nincs bezárva, és ez csak azt jelentheti, hogy Helen bent van.

Beck kinyitja az ajtót.

– Itt vagy, Helen? – kérdezi. Amikor nem kap választ, kitárja az ajtót, és egy pillanatra megkönnyebbül, mert cigarettafüstöt érez. Az egész háznak cigarettafüst-, virágparfüm- és penészszaga van. Ekkor megpillantja a kidomborodó rózsaszín paplant.

Helen szeme csukva van, hosszú, ősz haja kétoldalt copfba fonva nyugszik mozdulatlan vállán. Az asszony napközben kontyba tűzi a copfjait. Amikor Becknek a középiskolában hosszú haja volt, a nagyanyja ugyanígy fonta be neki. Amikor házibuliba ment, világító pálcikákat tűzött a frizurájába indulás előtt, Helen a fejét csóválta, és azt mondta, úgy néz ki, mint aki radioaktív sugárzást kapott.

Beck odaül az ágy szélére a nagyanyja mellé, és gyengéden megrázza.

– Helen!

Az asszony hideg, merev teste nem mozdul, Beck ijedtében a szoba sarkába ugrik. Beleütközik a fésülködőasztalba, egy koppanást hall, a földre hullik egy tárgy, ami eddig mögé szorult. Beck lehajol, és a kezébe vesz egy ékkövekkel kirakott, virágot mintázó brosst. Meglepően nehéz, és olyan nagy, mint a tenyere. Egy óriási, pajzs alakú, sárga kő van több, V alakban elrendezett, sötét színű kristály közé foglalva. Néhány ékkő hiányzik a díszes szirmokról és csészelevelekről, helyükön üres, ezüstszínű lyukak tátonganak. Egy orchidea, gondolja Beck. Persze! A Brosche!

Ó, Helen! Hiszen végig itt volt egy karnyújtásnyira, gondolja a lány.

Valaki halkan felsikolt az ajtóban, Beck megfordul, és megpillantja a küszöbön álló Esthert. Az asszony a szája elé kapja a kezét. Beck a blézerébe süllyeszti a brosst, az ékszer súlya lehúzza a zsebét.

– Hívja a mentőket! – mondja Esthernek.

Beck a nagyanyja mellett marad, és az arcát simogatja, amíg a mentő, a rendőrség és az orvosszakértő meg nem érkezik. Kábultan válaszol a rendőrök kérdéseire, és megkönnyebbül, amikor hamar véget ér a kihallgatás. Azután egyedül ül Esther nappalijában, és várja az asszonyt, hogy behozza a tálcára rakott süteményt és a teát, amihez hozzá sem nyúl. A lány előveszi a telefonját, és megnyomja az e-maileket jelző ikont. Beírja a nővére és az anyja nevét címzettnek, egy pillanatig habozik, és beírja a bátyjáét is. Persze hogy őt is értesíteni kell, hiszen közel állt Helenhez, még akkor is, ha négyezer kilométerre lakik. Ennek ellenére mégis nehezére esik, hogy őt is értesítse.

Beck telefonja négy óra hét percet mutat. Az üzenet tárgya: „Meghalt Helen”. Ez tapintatlanul hangzik, döbben rá hirtelen. Minden más lehetőség, ami eszébe jut, félrevezető lehet: „Hírek Helenről”, „Rossz hír Helenről”, „Hírek” vagy egyszerűen „Helen”. Úgy dönt, megtartja az eredeti tárgyat: „Meghalt Helen”. A levélben ezt írja: „Sajnálom, hogy így kell elmondanom. Most találtam rá a házban. Majd írok, ha többet tudok.”

Beck elküldi az e-mailt, és az ölébe ejti a telefont. Néhány órával ezelőtt még az volt a legnagyobb gondja, hogyan kerülje el Tomot a mosdóba menet. Helen azt mondta volna, a halálnál nincs jobb figyelemelterelés, hogy abbahagyd a siránkozást egy hitvány férfi miatt.

A mentő elhajt a ház elől, és elviszi a nagyanyját. Nem villognak a lámpák, a sziréna nem vijjog. Mi értelme lenne? A bross súlya lehúzza Beck zsebét, a lány előveszi, megtapogatja a hegyes leveleket és a lyukakat, ahonnan hiányoznak a kövek. Miért nem iparkodott jobban, hogy megértesse Helennel, sohasem lopott volna tőle? A nagyanyja természetes halált halt, Beck mégsem tud szabadulni a gondolattól, hogy most is élne, ha nem tűnt volna el az orchidea alakú bross.

Kettő

Miután a mentő elhajt, Esther leül Beck mellé a díványra. A nappalija szinte teljesen megegyezik Helenével, ugyanolyan az elrendezése, ugyanolyan a parketta is. Az asszony pár pillanatig habozik, majd átnyújt egy borítékot, amely Helen végrendeletét tartalmazza.

– Néhány hónappal azelőtt, hogy anyámat elvittük a... – Esther hangja elcsuklik. Joyce, Esther édesanyja Helen régi szomszédja volt. Néhány évvel ezelőtt a gyerekei beadták az asszonyt egy idősek otthonába, és mivel úgy döntöttek, nem adják el a házat, Esther beköltözött. Beck emlékszik rá, Helen tavaly ősszel említette neki, hogy Joyce meghalt.

– Részvétem az édesanyja miatt – mondja Beck, és átveszi a borítékot.

Esther megdörzsöli a karját, mert az anyja halálának említésére kirázza a hideg.

– Egyszer elvittem az anyámat és Helent a könyvtárba. Az interneten találtunk végrendeletmintákat. Mindkét végrendeletet én írtam alá tanúként – mondja az asszony, és ismét elcsuklik a hangja. Vajon miért ezt a pillanatot választotta, hogy átadja?, morfondírozik Beck, Esther folytatja: – Helen kívánságait tartalmazza a temetéssel kapcsolatban. Nem vagyok benne biztos, hogy tudod, de a zsidó temetéseket azonnal meg kell tartani – magyarázza, és bár gyengéd hangon mondja, fájdalmasak a szavai. Tényleg azt hiszi, hogy Beck ilyen keveset tud a zsidó vallásról? Rendben, nem volt bat micvája, és nem tudja megáldani a bort vagy a halottakat, de azt azért tudja, hogy az elhunytakat hamar el kell temetni.

Mielőtt ideje lenne megsértődni, Esther megöleli, és úgy szorítja, mintha akkor látná utoljára.

– Te voltál a kedvence – súgja Esther. Beck megköszöni, mert nem tudja, mi mást mondjon.

Beck visszamegy Helen házába, a nappaliban lévő felfordulást bámulja, és nem tudja, hol kezdje a rendcsinálást. Összeszedi a díszpárnákat, és leül a díványra, mert még nem érzi magát készen arra, hogy átnézze a postát, és a helyére rakja a szobában szétszórt magazinokat. Hányszor ültek kettesben ezen a díványon, és hányszor beszélgettek olyan őszintén, ahogy senki mással? Előfordult, hogy nem beszélgettek, csak egyik parti römit játszották a másik után, vagy a Perry Mason epizódjait nézték a televízióban. Beck rádöbben, hogy Helen volt a legjobb barátja. Abban a pillanatban, hogy befejezi a takarítást, és visszamegy a saját lakásába, a legjobb barátja örökre távozik.

Órákba telik, mire összeszedi a bátorságát, és kitakarít. Amikor végez, taxit hív.

„Bocsássatok meg, hogy nem hívtam vissza senkit – írja a családjának, amikor a lakásába ér. Mindegyik Miller kereste telefonon, küldött üzenetet, majd ismét hívta. – Hosszú nap volt. Helen a somernél van (remélem, jól írom) a halottasházban.” Képtelen azt írni, hogy Helen holtteste. Pedig nem vallásos, még csak nem is fogékony a spirituális dolgokra. Ennek ellenére reméli, Helen valahonnan figyeli majd az aprólékosan megtervezett temetést. „Helen mindent a hagyományoknak megfelelően akart. Valójában holnap kellene eltemetni, de nem tudok megszervezni mindent ilyen hamar, különben sem temethetjük el szombaton, ezért meg kell várni a vasárnapot. Ennyi idő alatt mindenki ideér? Gondolom, legalább három napig tartjuk a süvét, de csak rajtatok múlik, hány napig akartok maradni.” Beck érzi, hogy a többieket sérti majd ez a megfogalmazás, de nem bánja, sőt. Nem nekik kellett megtalálniuk Helen merev, kihűlt holttestét, és egyikőjüket sem nevezte diebinnek.

Mély levegő! Nem az ő hibájuk, hogy nem tudtam Helennel lenni az utolsó óráiban – mondja Beck magának.

„Csatolom a végrendeletet. Ez kötelességem, mivel én vagyok a végrehajtó.” – Beck érzi, ebből önelégültséget olvasnak majd ki a családtagjai.

„A végrendelet egészen egyértelmű. Helen Deborah-ra hagyta a házat, a vagyona többi részét Jake-re, Ashley-re és rám, bár nem tudom, mi más tartozik a vagyonhoz a házon kívül. Bankszámlája és nyugdíj-előtakarékossági számlája nem volt.” Helen sohasem bízott a bankokban: – Akárcsak a fehérneműmet, a pénzemet is a háznál tartom – mondta egyszer az elképedt Jake-nek és Becknek. „Mindenkit megkérek, írja alá az elfogadó nyilatkozatot, amikor itt lesz, hogy elindíthassam a hagyatéki eljárást, és lerendezzünk mindent az ingatlannal kapcsolatban.” Ezek túl hivatalos szavak családi körben, túl ridegek Helen emléke előtt, de Beck végrehajtóként ír, és nem mint gyászoló családtag. Ennek ellenére hozzáteszi: „Remélem, mindenki el tud jönni. Tudom, hogy Helen ezt akarná.”

Beck értetlenül fogadta, és egy kissé bántotta, hogy Helen Deborah-ra hagyta a házat. Deborah-ra, aki amint tudott, tizenhét éves korában elköltözött onnan, Deborah-ra, aki elhagyta, és abba a házba küldte a gyerekeit. Deborah-ra, aki csupán a látszat kedvéért látogatta Helent évente párszor, míg Beck hetente benézett hozzá, méghozzá azért, mert őszintén szeretett vele lenni. Deborah-ra, aki hitelt vesz majd fel a házra, és a végén elárverezik a feje felől.

Ezt leszámítva nem volt meglepő a végrendelet. A készpénzt, amelyet Helen a konyhai kávésdobozokban, a kisszobában lévő vászontasakokban és az ágya alatti borítékokban rejtegetett, egyforma arányban kell elosztani Beck, Ashley és Jake között. Mindebben semmi rendkívüli sem volt, kivéve a 4. cikkelyben foglaltakat: „A sárga gyémántos brossom Beccáé legyen.”

Beck odalép a blézeréhez, és kiveszi a zsebéből a brosst. Az ékszer túl nehéz, hogy a pólójára tűzze, ezért csak a mellkasához teszi, és a nagy kristályt nézi az öltözködőasztal tükrében. A bross kopott és hiányos, biztosan nem értékes. Bizsu, és pont annyira giccses, hogy már menő legyen. Ha Beck elárulta volna Helennek, hogy a hiányzó strasszok miatt még trendibbnek néz ki, a nagyanyja megcsóválta volna a fejét, és azt mondta volna, a fiatalok mind idióták. Mindegy, a bross becses volt Helen számára, és ezért azt akarta, hogy Becké legyen. Legalábbis amikor a végrendeletet megírta, azt akarta, hogy az övé legyen, később pedig azzal vádolta az unokáját, hogy ellopta a saját örökségét.

Ashley a vacsora maradékát szedi össze, amikor megrezzen a telefonja, és megérkezik Beck második e-mail-je. Éppen azon gondolkodik, rájött-e már Ryan, hogy nem ő főzi az ételt, hanem egy profi szakács, és nem tűnt-e még fel neki, soha sincsenek mosatlan edények meg serpenyők a konyhában. Persze hogy nem vette még észre. Túlzottan lekötik a saját titkai, ezért észre sem veszi, mi történik Ashley-vel. Nyugalom! – figyelmezteti magát az asszony, de hiába. Pedig a düh nem segít. Beteszi a csirkecombot a hűtőszekrénybe, és a telefonjáért nyúl.

Meg kell várni a vasárnapot... legalább három napig tartjuk a süvét... Tudom, hogy Helen ezt akarná. A mosogatónak támaszkodva Ashley kibámul a sötét hátsó udvarra. Tényleg azt akarta Helen, hogy ő is ott legyen a süvén? Sohasem álltak egymáshoz közel, nem úgy, mint Beck és Jake, vagy akár Deborah a maga módján. Ashley tizenhét éves volt, amikor Helenhez költöztek, és már alig várta, hogy vége legyen a középiskolának, elkezdődjön az élete, és kikerüljön a Miller család hatósugarából. Éppen ezért, Helen meg sem próbálta kiterjeszteni felé védőszárnyait úgy, ahogy ezt Beckkel és Jake-kel megtette.

Ashley arra riad a gondolataiból, hogy egy kar átöleli a derekát, és megcsókolják az arcát. Eltűrt gesztusok, kényszeredett viszonzások, megvetés és szánalom. Ezek jellemzik manapság a kapcsolatát a férjével.

Ryan úgy tesz, mintha nem venné észre. Elengedi Ashley derekát, és a konyhaszigethez lép.

– Elaludtak a gyerekek – mondja a gránitlapnak támaszkodva. – Még mindig rémültek.

A gyerekek most találkoznak először a halállal, leszámítva a háziállatokat és a televíziót. Ryant protestánsként nevelték, de csak a karácsonyfa és a húsvéti sonka érdekelte, a templomig és a másvilágig nem jutott el. Ugyan megnézte a Google-on, de Ashley még most sem tudja, zsidóként hogyan kellene viszonyulnia a másvilághoz, ezért nem mondták a gyerekeknek, hogy Helen egy jobb helyre költözött. Ehelyett azt mondták, a dédanyjuk idős volt már, és teljes életet élt. Miközben ezt fejtegette, Ashley elgondolkodott rajta, igaz-e. Helen Bécsből származott, és valamikor a második világháború alatt egyedül került az Amerikai Egyesült Államokba. Férjhez ment, megszülte Deborah-t, majd megözvegyült. Utána esküvői ruhákat és kosztümöket varrt nála sokkal gazdagabb nők számára, és alig mozdult ki az omladozó Edgehill Road-i házból. Nem biztos, hogy ezt jelenti a teljes élet.

– Jobban vagy? – kérdezi Ryan, és a felesége nyakára mutat. Az asszony szórakozottan megdörzsöli, és eszébe jut az autóbaleset. Valójában nem is baleset, hanem csak egy enyhe koccanás, amely egyik kocsin sem hagyott nyomot. A másik sofőr, egy idős férfi, ennek ellenére ragaszkodott hozzá, hogy rendőrt hívjanak. Ezzel ment el majdnem az egész délután. Tyler lemaradt a fociedzésről, Lydia pedig a tavaszi fellépés próbájáról. Mindkét gyerek ijedt és nyugtalan volt már azelőtt, hogy elmondták volna nekik Helen halálhírét.

– Jól vagyok – feleli Ashley fagyosan, alig várva, hogy kitörjön a veszekedés. Becsukja a mosogatógép ajtaját, és a férjére mered. Gyűlöli, hogy összerezzen a férfi érintésétől. Továbbra is vonzónak tartja, de haragszik rá. Haragszik rá azért, amit tett. Haragszik rá, amiért ez megtörte a férfit, haragszik, amiért ezt Ryan ki is mutatja. Haragszik rá, mert vágyik a jóképű férje érintésére, de nem lát mást, mint egy gyenge embert. Egy gyenge embert, akit nemsokára kirúgnak az állásából, és az is lehet, hogy nem ússza meg ennyivel.

Ryan jogtanácsosként dolgozik egy nemzetközi vegyipari cégnél, és szabadalmi ügyekkel foglalkozik. Mivel rengeteg szabadalmi igény érkezik hozzájuk, bevett gyakorlat, hogy külsős ügyvédi irodákkal végeztessék el a munka egy részét. Ahelyett, hogy a szabály szerint több részmunkaidős jogászt alkalmazott volna, Ryan egyetlen ügyvédet bízott meg, a barátját, Gordont, egy Las Vegas-i ittas járművezetőkre szakosodott ügyvédet. A férfi semmilyen tapasztalattal nem rendelkezett szabadalmi ügyekben, de kellett neki a pénz, és ő volt Ryan legjobb barátja. Ryan kijavította Gordon hibáit, benyújtotta a nevében a kérelmeket, és egyre több munkát adott neki. Végül egyszerűbbnek tűnt, hogy ő végezze az egész folyamatot, és mivel valójában ő csinált mindent, nem hagyhatta, hogy a barátja kapja érte a pénzt. Megállapodtak abban, hogy ugyan Ryan fizeti Gordont, de Gordon a fizetség bizonyos részét visszaadja. Ashley nem ismerte a részleteket, nem tudta, mióta megy a játék, és azt sem, mennyi mellékes jövedelemre tett szert a férje. Nemrégiben a cég szúrópróbaszerű belső vizsgálatot rendelt el, amely során kiderült, milyen üzelmeket folytat Ryan a Las Vegas-i ügyvéddel.

– Mi újság a vizsgálattal? Van valami fejlemény? – kérdezi Ashley, de tudja, hogy nem kap választ. Az alkuról is csak azért tudott, mert egyszer rányitott Ryanre a fürdőszobában, aki a vécé mellett kuporgott a földön, összefüggéstelenül motyogott, és azt hajtogatta, hogy megbízott Gordonban, és ezért ki fogják rúgni. Két pohár whisky kellett hozzá, hogy aznap elaludjon a férje. Másnap azonnal bagatellizálni akarta az előző este elhangzottakat, de Ashley emlékezett még Ryan kétségbeesett pillantására és remegő kezére, meg arra, hogy azt mondja: „Mindent tönkretettem.” Ezért nem hisz a férjének, amikor azt ígéri, minden rendben lesz.

– Csak egy belső vizsgálatról van szó – mondja Ryan. – Ne nyaggass, ezt már kitárgyaltuk.

– Felhívtad Gordont?

– Nem akarok erről beszélni.

– Jogom van tudni – erősködik Ashley. – Ez nem csak téged érint.

Ryan odalép hozzá, és átöleli. A nő engedi, de nem viszonozza az ölelést.

– Kedves tőled, hogy aggódsz, de túlreagáltam az ügyet. Csak adminisztratív kérdésekről van szó, amit meg lehet magyarázni. Mindent megoldok.

– Segítene, ha visszamennék dolgozni? – kérdezi Ashley nyugodtan, de a hangja elárulja, hogy zaklatott. Ő akarta otthagyni a munkahelyét. Szerette a kollégáit meg az ügyfeleit, de nem akarta egyszerre viselni a karrier és a család terhét. Az első pár évben, amikor Lydia kicsi volt, majd Tyler megszületett, élvezte, hogy egy teljes napot a parkban, az állatkertben vagy a múzeumban tölthet. Amikor a gyerekek nagyobbak lettek, és már iskolába jártak, és nem volt rá akkora szükségük, a feladatai többnyire a háztartás köré csoportosultak. Ashley mindig is utálta a mosást meg a főzést, és karcsú testének egyetlen porcikája sem kívánta a házitündérkedést.

– Neked már van munkád. Méghozzá a világ legnehezebb munkája – feleli Ryan, megcsókolja Ashley homlokát, még egyszer magához szorítja, és kimegy a konyhából.

Nem volt ez mindig így. Amikor megismerkedtek, Ashley több pénzt keresett, mint a férje, és az egyik dolog, ami Ryanhez vonzotta, az volt, hogy a férfit ez egyáltalán nem zavarta. Sőt, Ryan mindenben segített. Bevásárolt, hogy a nőnek ne kelljen ezzel törődnie, amikor határidős munkái voltak, és rövid szerelmes leveleket meg vicces rajzokat hagyott hátra, ha előbb ment el otthonról. A feleségéről való gondoskodás oly mértéket öltött, hogy most Ryan kifejezetten sértőnek érzi, hogy Ashley visszamenne dolgozni. Mindez a felesége és a gyerekei iránti rajongásból táplálkozik, de egyúttal függő viszonyba sorolja Ashley-t, aminek az asszony cseppet sem örül, és ezt már akkor is érezte, mielőtt a fürdőszobában gubbasztva talált a férjére.

Ashley ismét elolvassa Beck levelét. „Meg kell várni a vasárnapot... legalább három napig tartjuk a süvét...” Már megbeszélte a férjével, hogy egy napra megy, és egyedül vesz részt a temetésen, mégis ezt írja: „Ott leszek végig a süvén.” Majd Ryan megold mindent egyedül, amíg ő pár napig Philadelphiában lesz. Így legalább megtudja, milyen nehéz is valójában a világ legnehezebb munkája.

A telefonja csilingelése ébreszti Deborah-t. Egy pillanatig nem tudja, hol van, mert olyan eleven volt az álma, mint a valóság. Álmában visszarepült tizenkét éves korába, amikor Helen nyaralni vitte. Beültek egy öreg Chevroletbe, és az I-95-ös úton elmentek Portlandbe. Még most is érezte az arcába csapó szelet, amikor kidugta a fejét az ablakon, amire Helen azt mondta, ne viselkedjen úgy, mint a kutyák. Csukott ablak mellett tikkasztó volt a levegő a kocsiban, ezért Deborah bekapcsolta a rádiót, hogy elterelje a figyelmét. Helen azonnal lekapcsolta. Ebből játék lett, legalábbis Deborah annak vette, és pár percenként ismét bekapcsolta a készüléket, az anyja pedig rögtön kikapcsolta. Végül Helen ráripakodott:

– Próbálok koncentrálni!

A Maine államba vezető út maradékát szótlanul töltötték.

Deborah még a hotelszobában is duzzogott, de Helen nem vett róla tudomást. A tükör előtt állva az ajkát festette azzal az élénk rózsaszín rúzzsal, amelyet utána még ötven évig használt.

– Holnap elmegyünk Bar Harborba, és homárt eszünk. Horgászhatunk is, ha akarod.

– Utálom a horgászást – morogta Deborah, annak ellenére, hogy azelőtt sohasem próbálta.

– Egy szavad sem lehet – felelte Helen, letette a rúzst, és mereven a lány szemébe nézett. – Nem mindenki engedheti meg magának, hogy vakációra menjen. Ez egy privilégium.

– Nem kértem, hogy hozz magaddal – pimaszkodott a lány, és arra várt, hogy az anyja ráharapjon a csalira. Veszekedni akart vele, pedig nagyon is akarta a nyaralást, de ő máshová, Atlantic Citybe szeretett volna menni, a tengerparti vidámparkba, és homár helyett vattacukrot akart enni.

– Csomagoljunk össze, és menjünk haza? – kérdezte Helen.

– Nem – durcáskodott a kislány.

– Rendben – mondta Helen, és rátette a rúzsra a kupakot. – Mert én nagyon szeretnék bálnalesre menni. Még sosem láttam bálnát.

A szoba majdnem teljesen sötét. Ahogy Deborah szeme hozzászokik, ki tudja venni a matraca körvonalait a padlón és a kétlapos tűzhelyet meg a hűtőszekrényt a garzonlakás többi részétől elválasztó dívány alakját. Hirtelen megrohanják a Maine-ben töltött vakáció emlékei. Privilégium. Ez volt Helen egyik kedvenc angol szava. Ezzel akarta emlékeztetni a lányát azokra a privilégiumokra, amelyeket Ausztriában megvontak tőle. Délután meghalt Helen.

Deborah felkapcsolja a villanyt, és kibotorkál a konyhába, hogy egyen valamit. Világosban feküdt le; úgy tervezte, csak pár percre behunyja a szemét. Este fél tizenegy van, és farkaséhes. A hűtőben többféle csípős szósz és egy lábas trónol. Ez utóbbit kiveszi, és felrakja a tűzhelyre. A lencsefőzeléket még a hét elején készítette, de észreveszi, hogy már alig maradt belőle mit megmelegíteni. Ölni tudna egy hamburgerért, de már hat hónapja nem rúgta fel a vegán étrendjét, és eltökélt szándéka, hogy kitart egy éven át. Vagy legalább hét hónapig. Ismét csilingel a telefonja, és elolvassa Beck e-mailjét.

Ráhagyta Helen az Edgehill Road-i házat? Lesz süve? Csak nem valami kegyetlen büntetésről van szó, hogy az összes Miller össze legyen zárva három napig? Elővesz egy kanalat, és nekilát a maradék hideg lencsének. Émelyeg a csomós, sárga pürétől, ezért a kanalat a lábasba ejti, és mikor rádöbben, hogy Helen így akarja őket kibékíteni, elfogja a hányinger.

– Ó, anya! – sóhajt Deborah, és a lábas oldalához ragadt ételmaradékra mered. Csak ritkán hívta Helent anyának, és most örül ennek. Anya. Jókor jött az örökség. Ez is egy privilégium. Bár megfogadta a középiskola után, hogy sohasem megy vissza. Ezt azonban megszegte, és visszaköltözött a gyerekekkel, miután Kenny elhagyta. Lehet, hogy előre meg van írva, hogy mindig vissza kell költöznie az Edgehill Roadra.

Ír egy levelet a gyerekeinek, hogy ott lesz, de nem említi az örökséget. A Beck e-mailjéhez csatolt végrendeletre egy pillantást sem vet.

Amikor Jake kinyitja a lakás ajtaját, még kissé tompa a délután szívott anyagtól. Valahogy sikerült kihúznia a műszak végéig a Trader Joe’sban, bár egyetlen emberre sem emlékszik, aki nála állt sorban, még arra a férfira sem, aki rákiabált, amikor kétszer húzta le a hitelkártyáját. Csak az járt a fejében, hogy Kristi állapotos, és Helen meghalt. Később, amikor zöld szójababos humusszal kent pitafalatkákat kínált kóstolóként a vásárlóknak, a két hír összefonódott a gondolataiban, és úgy vélte, az egyik élet helyet adott a másiknak. Hirtelen egyéb vágya sem volt, mint a gyerek.

A konyhában leteszi a csirkepörkölthöz vásárolt élelmiszereket – ez az egyetlen étel, amit el tud készíteni alapvető hozzávalókból – és a virágot, amiért ez alkalommal pénzt adott, és nem a szemétből turkálta elő. Liliomot vásárolt, a barátnője kedvencét. A bimbók most nyílnak, napokig megmaradnak.

Mire Kristi kulcsa megcsörren a zárban, a lakást felmelegítette a tűzhely, és finom paradicsom- meg paprikaillat terjeng benne.

– Csirkepörkölt – mondja a lány. – Ezek szerint igazi faszfejnek érzed magad.

– Minden szavaddal egyetértek – feleli a fiú, és átnyújtja a csokor rózsaszín liliomot. Kristi elfogadja, de az ajka helyett csak az arcát tartja csókra. Jake szándékosan eltúlzott nagy puszit nyom a lány arcára, és addig szorítja oda az ajkát, amíg Kristi fel nem kacag.

A lány felsóhajt, a sporttáskáját az egyik elnyűtt ebédlőszékre dobja, kinyitja a szekrényt, és elővesz egy vázát a liliomoknak. Jake általában látja a lányon, ha például egy kutyát el kellett altatniuk, vagy nem sikerült egy nehéz műtét. A terhességen és a reggeli összeszólalkozáson kívül nyilván más oka is van Kristinek, hogy komor és kimerült legyen. Ugyan sohasem találkozott Helennel, de tudja, milyen közel állt Jake a nagyanyjához. Ha értesülne az asszony halálhíréről, megsimogatná a barátja haját, azt mondaná, minden rendbe jön, és azonnal megbocsátana neki. Jake Helen halálát és a gyermek érkezését elválaszthatatlanul összefüggőnek érzi, és nem akarja, hogy Kristi a nagyanyja miatt bocsásson meg neki, ezért egyelőre nem közli a hírt.

– Mióta tudod? – kérdezi inkább, miközben a lány levágja a virágok szárát.

– Körülbelül egy hete – feleli Kristi, miközben vizet tölt a vázába, és elrendezi a liliomokat. Jake tudja, ezen nem szabad megsértődnie.

– Tisztában vagyok vele, hogy nem engedhetjük meg magunknak, de akarom ezt a gyereket – feleli a fiú.

Jake továbbra is fesztelen, bár a szíve hevesen kalapál. Csak nem arra számított Kristi, hogy megpróbálja lebeszélni a terhességről? Ilyen embernek ismerte meg? Hogyan férnek majd el a gyerekkel a kétszobás lakásban? Mi mást tehetnének? Nem engedhetnek meg maguknak nagyobb lakást. Összeházasodjanak? Mit szólnak majd Kristi szülei? Jake állandó rettegésben él a Zhang családtól, amelynek tagjai ugyan folyékonyan beszélnek angolul, de a jelenlétében a kantoni kínait beszélik egymás közt, és egész biztosan sokat kritizálják őt. Gyűlöli, hogy a babával kapcsolatos gondolatai a Kristi szüleitől való rettegéshez vezetnek.

– Hallottad, mit mondtam? – kérdezi a lány. – Megtartom.

– Rendben – feleli a fiú, bár a legszívesebben azt mondta volna: Persze hogy megtartjuk! Helen meghalt, Kristi állapotos. Egy pillanatra sem volt kétséges, hogy megtartják.

– Jézusom, Jake! Ez komolyabb annál, hogy indiait vacsorázzunk, vagy pizzát. Nem intézheted el egy „rendben”-nel – feleli Kristi, a szűk folyosón át beviharzik a hálószobába, és becsapja maga mögött az ajtót.

Jake kétségbeesetten ül a konyhában. Már rengeteg dolgot elrontott az életében. Az írói karrierjét, a jó viszonyát Beckkel, már nincs meg a tágas, bérelt lakása, és két korábbi kapcsolata is tönkrement. Már két éve vannak együtt Kristivel, és eddig még nem rontotta el a közös életüket. Eddig még nem.

A fiú végigmegy a folyosón, és megáll a furnérlemezből készült csukott ajtó előtt.

– Kris… – kezdi, és megpróbálja összeszedni a gondolatait, hogy megbékítse a lányt. Mielőtt folytatná, megrezzen a telefonja, és előveszi a zsebéből. – Micsoda? – kérdezi Jake felháborodva. Deborah kapja a házat? Deborah?! – Ez nem lehet igaz! – bosszankodik, és megnyitja a csatolt végrendeletet. A 3. cikkely világosan fogalmaz: Helen Deborah-ra hagyta az Edgehill Road-i házat. Jake a falba veri a fejét. Kivágódik az ajtó, és Kristi aggódva néz a fiúra.

– Mi történt? – kérdezi.

– Helenről van szó. Helen..., Helen meghalt – feleli Jake, de még nem említi a házat, mert semmi kedve Kristitől hallani a racionális magyarázatot arra, miért az anyja örökölt.

– Ó, Jake! – súgja a lány, és hozzábújik.

– Sajnálom. Nagyon rosszul megy ez nekem – mondja Jake, és magához szorítja Kristit. – Alig várom, hogy gyerekünk legyen. Másra sem tudok gondolni, amióta elmondtad. Nem tudom, miért, de nagyon nehéz ezt megfogalmaznom.

– Nekem már volt rá egy hetem, hogy megemésszem – feleli Kristi, és a fiú szemébe néz. Jake megcsókolja a homlokát. – Te csak pár órája tudod. Nem lett volna szabad rád ripakodnom.

– Ha ez neked ripakodás, nem szeretném látni, milyen, amikor éktelen haragra gerjedsz – nevet Jake.

– Borzalmas látvány, szóval azt ajánlom, viselkedjen az úr – feleli Kristi, és gyengéden Jake karjára csap, majd hirtelen elkomolyodik. – Szerinted tényleg meg tudjuk csinálni?

– Rengeteg ember nevel gyereket nálunk kevesebből – feleli a fiú, de ez nem győzi meg Kristit. – Vállalok pluszműszakot, vagy megint elmegyek pultosnak egy bárba, és két állásom lesz egy darabig.

– És mikor akarsz írni? – kérdezi a lány, mert még ennyi idő után is törődik a karrierjével.

– Egyelőre örüljünk, aggódni ráérünk később is – feleli Jake, és megsimogatja Kristi selymes haját.

Jake tisztában van vele, hogy nem ez a világ legjobb mottója, de miközben szorosan átöleli barátnőjét, arra gondol, ennél többet jelenleg nem tehet. – Vasárnap lesz a temetés. Eljössz velem?

– Jake, egy repülőjegyet sem engedhetünk meg magunknak, nemhogy kettőt. Menj egyedül, a családodnak szüksége van rád.

Kristi még csak Ashley-vel és a két gyerekkel találkozott, amikor látogatóba jöttek múlt tavasszal. A többi Millert nem ismeri. Nem érti, miért nem tartják a kapcsolatot Jake-kel, aki már hat éve nem látta Becket és Deborah-t. Ezzel egyedül kell megbirkóznia.

Ismét összejön a Miller család. Mind a négyen. Azóta nem voltak együtt, hogy Jake mindent elrontott Park Cityben.

{1} bross (német)

{2} tolvaj (német)