TÓTH EDU

KUTATÁS
AZ
ÉBRENLÉTBEN

Tóth Edu: Kutatás az ébrenlétben

Copyright © 2019 Tóth Edu

ISBN: 978-963-419-684-6 (epub)

ISBN: 978-963-419-685-3 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót tervezte: Kuszkó Rajmund

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Csurgó Csaba, Bordás Veronika

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Tördelő: Téglás Zoltán

Műfaj: humor

Eninek és Doncusnak

MICHELLE NÉNI

Kaptam a nővéremtől egy műanyag szaxofont. Michelle közvetlenül azután nyújtotta át nekem, hogy elfújtam a hat gyertyát a gesztenyetortámon.

Kezdem megszokni az érzést, hogy már mindenen túl vagyok.

NOÉMI NÉNI

Anyu szerint a Grozdics felesége, Noémi néni társas magányban él. Biztos azért hord ilyen papucsot a lépcsőházban, meg azért van dobókocka a kulcscsomóján. Grozdicsnak meg hatalmas parizercsöcsei vannak.

Ezt a kifejezést is Anyutól tanultam. Grozdics annyira büszke a felsőtestére, hogy még februárban is félmeztelenül támaszkodik az ablakpárkányra, miközben az aranylánca közepét szopogatja. Rezzenéstelen arccal figyel minket a másodikról, ahogy lent a téren focizunk délután öt és este kilenc között, hétvégén tovább. Grozdics kettővel lejjebb lakik, de az eggyel alattunk élő Udvari szerint még Grozdics is hallja, amikor a lakásban dübörgünk.

Udvari legutóbb kiragasztotta az ajtónkra, hogy ha még egyszer este tíz után mosunk, feljelent minket, ezért Szasza, a nevelőapám becsöngetett hozzá, és a nyakánál fogva felemelte, pedig Udvari éppen ebédelt. Szerintem a Grozdicsot még a Szasza sem tudná felemelni, pedig szívesen segítenék neki. Az Udvarihoz is lekísértem balhézni, csak ott nem volt rám szükség. Azóta Udvari nem kopog fel, nem döngeti a radiátort, és nem fenyegetőzik a cetlijeivel. Még akkor sem szólt semmit, amikor Anyuval meg Michelle-lel, a nővéremmel a kádban aludtunk, mert Szasza az összes kistányért a falhoz vágta. Anyu szerint Szaszának szüksége van arra, hogy levezesse valahogyan a feszültséget, de én jobban szeretem, amikor teniszezik.

Szaszának a Káplán Teniszpark a kedvence, ott láttam valamelyik délután a Németország-Kolumbia meccset a Káplán Jani bácsi fekete-fehér kistévéjén. Közben rostos őszibaracklevet ittam szívószállal, mert akkor pont eljött a Szenes Laci bácsi. Sajnos gyakran előfordul, hogy a Szenes Laci bácsi nem érkezik meg. Ilyenkor Szaszának nincs ellenfele, ezért én ütöm fel magasan a labdákat, hogy lecsaphassa. Nincs túl sok sikerélményem, mert gyakran elrontom, amikor Szasza üvölt, hogy miért rontom el mindig.

A legnagyobb baj, hogy azt hiszi, direkt csinálom, nem csoda, hogy felhúzza magát. Néha azért el szoktam kalandozni, legutóbb például azért ütöttem neki túl alacsonyan, mert eszembe jutott Noémi néni rózsaszín párducos melegítője. Szinte mindig azt hordja, de sajnos nem áll neki úgy, ahogyan ő azt szeretné.

Én imádom a Rózsaszín Párducot, csak nem a Noémi nénin.

Azt szeretem a legjobban, amikor a párduc olyan helyen dolgozik, amit éppen kirabolnak, ő pedig segít a fickóknak, mert nem esik le neki, hogy ők rablók, de közben azért idegesíti őket.

Én is idegesítem Szaszát, és ha tehetném, sokkal többet segítenék a szüleimnek, Anyunak és neki, csak mindig elhagyom a tesicuccom, meg nincs bennem elég ambíció. Ráadásul most jöttünk meg a sikondai strandról, de ma este nem eszünk görögdinnyét, mert amikor a bejárati ajtón kilépett a Grozdics, annyira megijedtem tőle, hogy elejtettem a több mint nyolckilós dinnyét.

Most láttam őt először nem félmeztelenül. Rózsaszín párducos atléta volt rajta, így egyáltalán nem meglepő, ahogyan most a bejárat előtti lépcső kinéz.

Az az egyetlen szerencsém, hogy Szasza még a baleset előtt elment teniszezni, így lehet, hogy mégis eszünk ma vacsora után dinnyét, mert Anyu először belegondolt, azután pedig megijedt, mit fog Szasza szólni, mikor majd itthon kinyitja a hűtőt. Először az jutott eszünkbe, hogy lemegyek a zöldségeshez venni egy másik dinnyét, csak az sajnos nem fog lehűlni, mire Szasza hazaér. Reggel tettük be a dinnyét a hűtőbe, mielőtt elindultunk volna Sikondára, nem fogjuk tudni megmagyarázni, hogy most miért langyos.

Végül Anyu azt találja ki, hogy szedjük fel a betonpadlóról a dinnyemaradékokat, kockázzuk fel, együk majd úgy, a lépcsőház előtti részről pedig szedjük fel a magokat, meg mossunk fel jó alaposan, hátha Szasza nem veszi észre az összefüggést.

A fallal is kezdeni kellene valamit, ezért Anyu megfogja a kezem, és becsönget velem Udvariékhoz festékért.

PANNI NÉNI

Nincsenek képzeletbeli barátaim. Nekem egy egész hadseregem van. Négyszáz mindenre elszánt, daliás vitéz. Elég sok a dolgunk. Márciusban a tatárok, áprilisban az oroszok, májusban az osztrákok meg a törökök, ezért az olyan kérdésekre, hogy „Na, és milyen a nagycsoport?” vagy „Ki a kedvenc óvónénid?” már nem tudok válaszolni, mert éppen Szolnokot védem a maradék katonáimmal. Anyu pedig az egyik pécsi könyvtárban dolgozik, ahol gyakran kérik meg a kollégái, hogy inkább hagyjon az épület előtt, mert én utálom, amikor a szépirodalom a polcokra korlátozódik.

A másik idegesítő szokásom az, hogy Michael Jackson Beat it című klipjét játszom el úgy, hogy én vagyok az egyik banda, aki elindul a másik felé, majd én vagyok a másik, aki szintén dühösen vonul az egyik felé. Mielőtt egymáshoz érünk összecsapni, mindig vad lökdösődésbe kezdünk egy kicsit.

Mindemellett Indiana Jonesként is rendszeresen gurulgatok az olvasóterem padlószőnyegén a hatalmas golyó elől.

Anyu legidősebb munkatársa, Panni néni sokáig tűrte mindezt, de nem bírta tovább, és panaszt tett, amiért egyik délután a raktárban két könyv között egy pisztolycső meredt rá.

Pedig – tekintettel arra, hogy itt csendben kell lenni – fegyveremet szó nélkül sütöttem el, és még egy hangtompítót is rászereltem, nehogy Panni néni megijedjen.

BEA NÉNI

Ma reggel kiderült, hogy az Ervin eladja nekem a Super Nintendóját a kedvencemmel, a Street Fighter II játékkal együtt. Ervin kilencezer forintot kér, Anyu pedig egy fillért sem hajlandó adni érte, így elég nehezen megy az alkudozás. Addig is, amíg Anyut jobb belátásra bírom, elkértem Ervintől, mert ha majd Anyu látja, hogy nemcsak egész nap, de még éjszaka is ezzel játszom, biztos tökre meggyőzi majd.

Anyu délután segített visszavinni Ervinékhez a Super Nintendót, a lépcsőházban pedig megkért, hogy ne mondjam azt, hogy „tök”, én meg azt kérdeztem tőle, hogy lehetek-e delfinidomár. Erre ő azt válaszolta, hogy igen, de csak akkor, ha sokat tanulok a delfinekről. Kértem, hogy mutasson nekem olyan könyvet, amiben delfinek vannak, de csak olyat találtunk, amiben pörölycápa szerepel, és az szerencsére nem ugyanaz. Közben megijedtem, mert gyógyszerszakértő is szeretnék lenni. Egy kockás füzetbe jegyzetelek le mindent, ami ezzel kapcsolatos. Még csak a kálcimuszknál meg a kalmopirinnél tartok, és már majdnem a fele betelt, így nem vagyok benne biztos, hogy lesz időm a delfinekre.

Főleg úgy, hogy a nővérem, Michelle ma megint kihívott versenyezni hulahoppkarikában. Ő győzött sokkal, mert én még nem tudok hulahoppkarikázni, ő pedig már több versenyt is nyert, többek között a miénket is, ma délután. Azt a két szót, hogy „többek között”, a Benedek Elek-meséskönyvben olvastam.

A Benedek Elek nagyon sok mesét írt. Ott mindig a kisebb győz, csak nem hulahoppban.

Michelle a New Kids On The Block együttest szereti. El is ment Németországba, hogy ott legyen, ahol a koncertjük van, én pedig nem mehettem, mert én csak azért szeretem a New Kids On The Blockot, mert Michelle is. Sírtam, hogy nem mehetek Németországba, viszont Szasza, a nevelőapám mutatott a videón olyan bácsikat, akik arra vigyáznak, hogy aki olyan kicsi, mint én, ne mehessen be, mert nem biztonságos. Emiatt még jobban sírtam, mert szerintem nekik túljárnék az eszükön. Most megsértődtem. Biztos azért nem mehetek el a koncertre, mert Michelle nem akar ott vigyázni rám, hanem inkább táncolni meg énekelni a színpad előtt a többi newkidses lánnyal. Michelle különben is szerelmes a Joe-ba, aki az öt fiú közül a legügyesebben énekel meg táncol. Ráadásul göndör hajú, ezért Michelle nagyon szerelmes belé. Én a Darányi Noémiba vagyok szerelmes, amiért olyan csodaszép volt a születésnapomon, de egy hétig nem volt iskolában, mert ment a hasa, ezért inkább megint a Téglási Beának írtam szerelmes levelet, csak ő még nem tud rendesen olvasni, ezért odaadta a Zsanettnek, hogy neki írtam.

A Godvár Gábor is egyetértett velem abban, hogy ez egy nagyon csúnya húzás volt, ezért elhatároztuk, hogy nem szólunk a Beához, csak sajnos mind a ketten belé vagyunk a legszerelmesebbek, ezért inkább egymáshoz nem szóltunk.

Este pedig Anyuhoz átjött olaszórára a Bárdos Tibi, és még három másik fiú, akiket már máshogy hívnak. Anyu sokoldalú, mert hiába van nyári szünet az iskolában, ami a munkahelye, ő nem pihen, hanem könyvtárban dolgozik, este pedig itthon tanít. Én is írtam most itthon, a többiekkel olasz dolgozatot, de az enyém csak négyes alá lett, mert az anyukám velem nem szeret kivételezni. Sokat sírtam emiatt, még a fürdőkádban is, ahol azt játszottam, hogy én vagyok a Nemo kapitány, amitől egy kicsit megnyugodtam. A kádból pedig kilocsoltam a vizet, mert kevés volt a hely. Már egy percig bírom a víz alatt, de az nem mindig ér. Ennek az az oka, hogy negyven másodperc után gyorsabban számolom, mert már szeretnék feljönni. A Nemo kapitány a kedvencem, amiért olyan rejtélyes. Mindig a kuckóban olvasom a kalandjait, mert nekem kuckóm is van, meg olyan képregényem is, hogy Nemo kapitány kalandjai. Mindemellett most kértem Anyutól új füzeteket, hogy írhassak a delfinekről is. Csak otthon fogok írni a delfinekről, mert az iskolában nem érek rá. Különben is, amióta a Darányi Noémi visszajött, azóta mindig csak vele, a Kovács Lindával vagy a Szentes Líviával foglalkozom, és ők sajnos nem férnek be a kuckómba, mert én is csak nagyon nehezen. A Téglási Beába meg már azért nem vagyok szerelmes, mert a könyvtárban bevallotta, hogy ő egyszer már csókolózott a lépcsőházukban, és én ahhoz még kicsi vagyok, ráadásul azt sem tudom, hogy hol lakik.

KORNÉLIA NÉNI

Anyu bevitt a tanáriba bemutatni a munkatársainak. Mivel túl sokat pörögtem egy narancssárga széken, ráhánytam az egyik asztalon az összes kijavított dolgozatra. Sajnos pont egy olyan tanárnőé az a hely, akivel Anyu nincs jóban. Utána hiába dicsekedtem el a többi felnőttnek, hogy már egy egész grillcsirkét meg tudok enni egyedül, Anyu szerint jobban jártunk volna, ha a hányás előtt mesélem el nekik. Ezt követően a pecabotommal suhogtam és ügyesen megmutattam, hogyan táncol Michael Jackson fehér öltönyben a bárban. Már olyan sokáig vagyok képes előre dőlni, hogy a múltkor még a postán is hüledeztek. A gyógyszertárban meg is tapsoltak. Utána brékeltem egy kicsit a padlón, majd elszavaltam az Öreg néne őzikéje első négy versszakát.

Még csak a produkcióm elején jártam, amikor becsöngettek. Anyu kollégái megkönnyebbült sóhajjal csapták a hónuk alá az osztálykönyvet. Szemrehányó tekintettel indultak el megtartani az órájukat. Egyedül Kornélia néni maradt ott, aki az ölébe ültetett és megígértette velem, hogy soha, semmilyen körülmények között nem fogom rosszul érezni magam azért, amiért ennyire más vagyok, mint a többiek. Erre azt feleltem neki, hogy én általában inkább kínosnak érzem magam, mint különlegesnek, majd nekem adott egy tollat. Cserébe elújságoltam neki, hogy a Hamupipőkét olaszul úgy hívják, hogy Cenerentola, a fekete cica pedig nem Lucifer, hanem Lucifero, ő pedig elmesélte, hogy neki meg az a munkája, hogy földrajztanár. Nicaragua fővárosa Managua, a világ leghosszabb folyója a Nílus, a Mecsek legmagasabb pontja a Zengő, ami 682 méter. Amúgy meg most már több mint hatmilliárdan élnek a Földön.

Ez olyan furcsa. Ebből a hatmilliárdból csomó olyan van, akivel még nem is találkoztam.

LUCA NÉNI

Mostanában a felnőttek közül sokan mondogatják, hogy vigyázzak a kommunistákkal, ezért bárkivel is csókolózom a homokozóban, mielőtt becsukom a szemem és kinyitom a szám, mindig megkérdezem, hogy komcsi-e, vagy sem.

Lucát alig ismerem, de egyértelmű, hogy komoly tervei vannak velem, amit én nem bánok, mert hasonlít Jillre a Kockásból, epresrágógumi-szaga van a szájának, és úszáson olyan színű a fürdőruhája, mint a Sabrinának. Azt is értékelem, hogy milyen sokat kockáztat, amikor átmászik hozzám a Napsugár csoportból. Ez szép tőle, mert a dadus néni náluk is könyörtelen.

Luca megijedt, amikor azt mondtam neki, előfordulhat, hogy nem lesz köztünk semmi, de arra kértem, hogy legyen türelmes. Én lennék a legboldogabb, ha a nyelvemmel kitapogathatnám, hogy melyik foga hiányzik, és szerintem sem ő, sem pedig a szülei nem kommunisták, de azért kérdezze meg otthon, biztos ami biztos.

JUDIT NÉNI

„Micimackó a barátom, és gyakran elbeszélgetünk,

Azokról a dolgokról, mit mind a ketten ismerünk.”

Körülöttem mindenki végigugrálja, -fogócskázza, -tombolja a koncertet, én pedig csak tátott szájjal állok a színpad szélén. Egy pillanatra sem vagyok képes levenni a tekintetem az énekesnőről.

– Aztaaaa! Ez a néni személyesen ismeri a Micimackót – ismétlem üveges szemmel, suttogva, miközben Anyu próbálja az elfehéredett ujjaimat lefejteni a korlátról.

ILDI NÉNI

A Pernecker Ildi néni egyáltalán nem rökönyödött meg azon, amikor a Godvár Gábort és engem rajtakapott, hogy dugjuk a puffot. Pernecker Ildi néni szerintem a legjobb fej könyvtáros néni a világon, neki is van két fia, ők is szoktak poénból plüssfoteleket hágni, csak ők nem ugyanazt. Meg ők ilyenkor elbújnak a fonotéka mögé.

JANE NÉNI

Anyu ülve szeret vasalni. A nevelőapám, Szasza szerint ez lustaság, ezért amikor Anyu meghallja, hogy Szasza benyit a szobába, gyorsan feláll, de mindig túl későn. Amikor Szasza nincs itthon, Anyunak sokkal jobb kedve van, de sajnos Szasza nagyon ritkán megy el otthonról. Szeretem, amikor Anyu vidám, mert olyankor órákig hajtogatok a háta mögött az ágyon, amíg ő vasal, és közben nézzük együtt a Melrose Place-t.

A Kacsameséket ritkábban nézzük, mert Anyut csomószor rajtakaptam már, hogy nem figyel rendesen, úgy pedig nincs értelme. Viszont van egy közös kedvencünk, a Walt Disney bemutatjából a Suli, amiből a Louis Plumbot bírom a legjobban. Főleg akkor, amikor sítáborba menet lerobban a buszuk, és a szálláshelyükön pizsamában kóvályog. A lányok közül pedig az a szőke csajszi a legcsinosabb, amelyik állandóan csókolózik meg a lerobbant busz tetején énekel. A csajszi szót a Godvár Gábortól tanultam. Tegnap, amikor a könyvtárban az Ablak-Zsiráf szakkör után ott maradtunk egy kicsit plüsspuffokat dugni, akkor mondta azt, hogy „csajszi-kajszi barack.” De nemcsak a szőke lányra szoktam ilyenkor gondolni, hanem a Jane húgára is a Melrose Place-ből. Jane húga vörös hajú, és folyton ármánykodik. Anyu nem szereti, mert a Jane a kedvence, és nagyon haragszik a Jane húgára amiatt, ahogy mostanában a nővérével meg a többiekkel viselkedik. Jane-nek Michael a férje, nekem ő a legszimpatikusabb, meg a Billy, a Matt és a Jake, de most Anyu sírt, mert Michael összejött a kórházi liftben Kimberlyvel. Én nem sírtam. Azt nélkülem látta Anyu. Én nem tudtam megnézni, mert a nővérem, Michelle véletlenül rávette a Dirty Dancingből azt a részt, amikor Baby a fahídon dinnyéket cipel.

Szasza nem érti, mi tart órákig a hajtogatásban, pedig nagyon egyszerű: ülsz az ágyon, kezedben egy trikóval, és akkor hajtod össze, amikor a tévében nem történik semmi. A Melrose Place pedig izgalmas, nincs ebben semmi titok.

SOPHIE NÉNI

Mindig könyörgök Anyunak, hogy menjünk át a Sophie néniékhez. Már csütörtök van, és a héten még csak háromszor voltunk náluk, pedig ők Anyuval jóban vannak. Sophie néninek négy gyönyörű lánya van. Szerencsére Adri, a legfiatalabb, pont annyi idős, mint én, ezért mindig papás-mamást játszunk. Az esetek többségében már rögtön az elején arra törekszem, hogy vegye le a blúzát. Én is kigombolom az ingemet, hogy összeérjen a testünk, és a takaró alatt úgy pusziszkodjunk, de Adri inkább azt szeretné, ha minél kevesebbet dörgölőznénk. Emiatt egy idő után mindig kihámozza magát az ölelkezésünkből, majd a játék konyhájában főzni kezd nekem, közben meg követeli, hogy öltözzek fel, és menjek el dolgozni.

„Minden házasságban akadnak hullámvölgyek” – vigasztal Anyu hazafelé.

Könnyen beszél. Ő ugyanabban a lakásban lakik a férjével. Saját szobájuk is van, nem kell kipakolni nekik az ágyneműtartót, ha szeretnének összebújni egy kicsit.

LIZICZKI GIZI NÉNI

A nővérem, Michelle a II. számú Gyakorló Általános Iskolába jár. Anyu úgy döntött, hogy megbízza őt egy fontosabb feladattal:

– Mimi, bedobnád, kérlek, ezt az olasz fordítást Liziczki Gizihez? Az Őz utcában lakik, az iskoláddal szemben, a földszinten középen, abban a lépcsőházban, ami a legközelebb van az iskola bejáratához.

– Persze. Elviszem.

Két hét múlva:

– Mimi! Az imént hívott Liziczki Gizi, hogy még mindig nem kapta meg az anyagot. Rátettem emlékeztető matricákat a füzetedre, és szóltam a portás bácsinak is, hogy figyelmeztessen a kapunál.

– Rendben, úgy lesz. Ne haragudj, Anyu, legközelebb nem fogom elfelejteni.

Három és fél hónap múlva:

– Mimi! Megtaláltam a fordítást a táskádban. Még mindig nem sikerült eljuttatnod Gizihez?

– Sajnos még nem.

– Hmmm… tudod mit? Akkor majd elviszem hozzá én.

– Miért vinnéd el te? Ott van a sulimtól húszlépésnyire. Majd én bedobom neki.

ANIKÓ NÉNI

Anikó néni nem érti, hogy miután a lánya, a Bori megengedte, hogy a Pikó csikizze a nyakát a favonatban, miért tettem be a délutáni alvás alatt egy félig széttaposott tobozt a párnája alá.

Pedig amikor egy volt szerelmem így viselkedik, nekem rendszeresek az ilyenjeim.

KLÁRI NÉNI

„Meghalunk, mint mindig minden éjjel. Meghalunk, mint mindig minden éjjel. Meghalunk, mint…”

Megijedtem, amikor arra ocsúdtam, hogy Klári néni, anyu könyvtáros főnöknője suttogja ezt a fülembe gonosz arckifejezéssel.

Anyu szerint ezt az egészet csak álmodtam. Klári néni egyáltalán nem rosszindulatú, valószínűleg elaludhattam a Nagy indiánkönyv közben. Ő csak finoman kivette a kezemből, hogy ne ejtsem le a földre. Akkor hallucinálhattam ezt a meghalunkos rémisztgetést, amikor hirtelen felébredtem. Előtte a Bambit hallgattam a fonotékában, amitől félek, Anyu szerint az is közrejátszott.

Azóta folyamatosan azt álmodom, hogy Klári néni órákon keresztül nyomja bele a fejem a homokba. Időnként rá is ül a nyakamra, amikor érzi, hogy van esélyem a kiszabadulásra. Prüszkölök, fuldoklom. Minden sötét és kilátástalan, már csak perceim maradtak hátra, viszont Anyu közben fogja a kezem, így azért valamennyire elviselhető ez az egész.

GIZI NÉNI

Gizi néni leszidott, hogy milyen kupi van a padomban, reggel pedig Anyu veszekedett velem, amiért nem pakoltam el a szobámban. Nincs igazuk, mert én nem vagyok annyira trehány, mint mondjuk a Godvár Gábor. Ezt meg is mondtam a Gizi néninek, aki bosszúból az új fiú mellé ültetett, aki mindenkivel verekedni akar. Velem is, pedig én járok karatéra. Ma csak lökdösődtünk, de szerintem ő ennél többet akar.

A kabátomat is húzogatta egy ideig. Azt még megengedtem neki, csak azt nem szeretem, amikor karmol, attól ideges leszek. A Gizi néni arra kért, legyünk türelmesek vele, mert verekedős. Zolit, az új ellenségemet nem érdekli, ha fekete pontot kap, ezért veszélyes. A Godvár Gábor sok piros pontot is kap, ezért nem érdeklik a feketék, mert őnáluk úgy van, hogy amikor piros pontot visz haza, vesznek neki fagyit, ha feketét, akkor nem mehet le focizni. A fekete pontok nem zavarják, mert most november van, ilyenkor nem járunk le a térre. Fagyi sincs. Gábornak viszont van egy füzete, amiben mindig leírja, hogy hány gombóccal tartozik neki az apukája, amikor majd jó lesz az idő.

A Zoli pedig azért akar velem, meg már a Godvár Gáborral is verekedni, mert a lányok belénk szerelmesek, és azt szeretné, hogy inkább őt szeressék. Nem lesz könnyű neki felzárkóznia hozzánk, mert mi okosak vagyunk, és mindig írunk szorgalmit, nem beszélve arról, hogy még jól is focizunk.

Mielőtt a szorgalmikat odaadjuk Gizi néninek, mindig megmutatjuk a lányoknak is, csak hogy lássák, mennyire megéri nekik szerelmesnek lenni belénk. Én mostanában a nagyszünetben a Zsanett-tal és a Krisztával szoktam játszani, mert ők nem annyira rámenősek, mint mondjuk a Kovács Linda, aki állandóan hangosan vihog, mert így akarja magára felhívni a figyelmet.

A nővérem, Michelle szerint én is mindig produkálom magam, és ebben igaza van, mert amikor olyan lányokkal találkozom, akik nem abban az osztályban tanulnak, ahol én, akkor másképpen viselkedem. Szerintem ez azért fontos, mert azoknál a lányoknál, akikkel mindennap találkozom, nincs szükség arra, hogy produkáljam magam, mert ők már ismernek, és tudják, hogy nekem is vannak jó tulajdonságaim. De akik nem ismernek, még nem tudják.

Mindenesetre az nagy megkönnyebbülés, hogy tegnap este hétkor elkezdődött a Dallas, és mindenki Bobby akar lenni. Így én akkor nyugodtan lehetek a Ray.

A Jereván Jánosék meg olyan gonoszak lettek, mint a Jockey, majd összefogtak, hogy kiközösítsék az Ónodi Ivettet, mert büdös. Viszont mi a Godvár Gáborral a nagyszünetben megvédtük az Ónodi Ivettet. Mindenkinek homokot szórtam a szemébe, aki ránk támadt, vagy akire én. Emiatt megkaptam az első feketémet, amióta óvodaiskolás vagyok. Az óvodaiskola egy nagyon ritka találmány, az a lényege, hogy ugyanazokkal jársz nagycsoportba, mint akikkel elsőbe. Szomorú voltam a feketém miatt, de amikor délután megjött a Gizi néni, kinyomozta az ügyet. Gizi néni nagyon igazságos, én pedig a Jereván János fejét többször is belenyomtam egy homokvárba, majd egy pocsolyába is, mert már megkaptam a feketém, és azt hittem, hogy már úgyis mindegy.

A Godvár Gábor türelmes, megvárta, amíg a napközis tanárnő, Piroska néni engem is felpofoz, aztán elindultunk együtt a területi matematikaversenyre, ahol első lettem, pedig csupa sár volt a nadrágom, és még az oklevelemet is összemaszatoltam. Ettől függetlenül este elmentünk az Aranykacsába vacsorázni. Nem a matematikagyőzelmemet ünnepeltük meg, hanem azt, hogy Szasza, a nevelőapám kapott fizetésemelést. Mielőtt megérkeztek volna hozzám a gombafejeim rántva, Szasza leszidott, hogy több pincérnek ne mondjam el, hogy azért vagyunk itt, mert kapott fizetésemelést.

TÜNDI NÉNI

Annyira elszégyelltem magam, amikor a Nagyposta közepén kiesett a kabátom zsebéből a Fodrász Tündi néni fekete kendője, hogy levettem a gumicsizmám, és megmutattam Anyunak a Mecsek cukrászdából lopott kis sütiskanalat, amit napok óta a talpam alatt hordok. Anyu szörnyülködött egy sort, de azért örült, hogy csak ezért sántikáltam. Így akkor mégsem kell engem délután elvinnie az ambulanciás ortopédiára. Kicsit haragudott is. Büntetésből most egy ideig nem visz magával fodrászhoz meg cukrászdába.

Mire hazaértünk, már nagyon megbántam, hogy ilyen zűrös vagyok. Meg is fogadtam, hogy amint mindenki elalszik, kiszököm a lépcsőházba, és az alattunk lakó Udvariék összes levelét visszateszem a postaládájukba.

ARI NÉNI

A keresztanyumban, Ariban azt szeretem a legjobban, hogy vele mindent meg lehet beszélni.

Azt is, hogy miért örülök, ha egy Kacsamesék kicsit Indiana Jones-os, meg azt is, hogy az ő tejbegrízét jobban szeretem, mert nem betonkemény. Anyunak ez rosszul esne, mert ő mindent megpróbál, hogy finom legyen, amit nekünk készít. Még azon is elgondolkozott, hogy habarást tesz a leveseibe, amitől állítólag összeáll, pedig én így is megeszem, hogy átlátszó.

Imádom, amit Anyu főz. Ízlik, és jól is lakom tőle, csak Ari tejbegríze puha, és elolvad rajta a kakaópor. De ez titok.

Ari az egyetlen, akitől meg mertem kérdezni, hogy nekem miért nincsen apukám. Ez az óvoda előterében, a folyosón, öltözés közben történt, utána nem sokkal láttam egy szivárványt a pocsolyában, ami nagyon tetszett, pedig az igazából csak olaj.

Annak is örültem, amikor Ari egyszer eljött velünk Sikondára, azon pedig meglepődtem, hogy Anyunak úgy mesélte el a pokrócon, milyen szép seggeseket meg hátraszaltókat ugrálok a rajtkőről, mintha az valami nagy szám lenne. Azzal is lenyűgöztem Arit, hogy abban a barna kitalálós játékban milyen ügyes vagyok. Mindig úgy rakosgattam bele a lyukakba a fehér meg a fekete pötyiket, hogy hatból négyszer már a felénél kitaláltam, milyen színeket tett olyan helyekre, ahol én nem látom, mert ez a játék lényege. A nevelőapám, Szasza azt mondta, hogy ő is szeretne játszani ezzel a dugós játékkal, amin mindenki nevetett. Én is, csak én erőltetetten. Tudtam, hogy ezt a szex miatt mondta, csak a hamburgeremmel összekecsapoztam a törülközőjét, és féltem, hogy észreveszi.

Miután Szasza elment, és én újra úgy viselkedtem, amilyen igazából vagyok, rablórömizni kezdtünk. Ennek a játéknak csak az elejét szeretem, mert Anyu úgy rablórömizik, hogy amikor ő jön, az összes tercet átvariálja, aztán meg majdnem az összes lerakott lapot a kezébe veszi, és úgy gondolkodik. Néhány perccel később lerakja mindet, és kimegy, ami azt jelenti, hogy ő nyert. Annyira örül a győzelmének, hogy játszunk vele még egyet, pedig pontosan tudjuk, mi vár ránk. Most éppen megint ő kombinál, ezért megkérdezem Arit, el tudja-e intézni, hogy kapjak a Mikulástól egy rugós focit. Az igaz, hogy október végén lesz a születésnapom, de arra már megkaptam a nagy plüssvakondot, amikor a Sallai utcában lefeküdtem a betonra, és üvöltve ütöttem a járdát. Bízom Ariban, mert ő mindent el tud intézni, én pedig nagyon várom már, hogy ezt megint bebizonyítsa nekem. Most még csak július van, de én akkor is nagyon szeretem a Mikulás-ünnepélyeket.

A Mikulás-ünnepélyeken a virgács a kedvencem. Olyan jól lehet vele csapkodni a többieket! Annyira várom már, hogy majdnem elfelejtettem, hogy holnap lesz Ari születésnapja, ezért este oda fogom adni neki azokat a matricáimat a Lutra albumomból, amiket nem tudtam elcserélni a matricacserélgető szakkörön. Állatkertet is rajzolok majd neki, olyat, ahol nincsenek rácsok, hanem kaktuszok veszik körül a zsiráfokat meg a többi állatot. Ari szereti a kaktuszt, de sajnos a múlt héten, amikor a szobájában fociztam, lerúgtam az egyik kedvenc kaktuszának a szárát. De nem ijedtem meg, hanem visszacelluxoztam. Nagyon megkönnyebbültem, hogy nem derült ki egyből, de utána meg Anyuék leszidtak, amiért ilyen kókadt a növény. Először csak sejtették, utána pedig már tudták, hogy én voltam, nem pedig Ari lánya, Niki, aki még csak öt hónapos, és túl fiatal a visszacelluxozáshoz. Ráadásul ő még nem focizik a lakásban, de amikor megnő, majd megtanítom neki, hogyan kell.

NIKI NÉNI

Ari, a keresztanyum bejutott a gépíróverseny döntőjébe, ami egyáltalán nem olyan izgalmas, mint ahogyan azt az ember első hallásra gondolná. Körülbelül ötven asztal van fent a színpadon, mindegyiken egy írógép, amiken a versenyzők nekünk háttal leveleket gépelnek.

Többször is bekiabáltam, hogy „Hajrá Ari!”, de lepisszegtek, mert a nézőknek nem szabad zavarniuk az írógépet püfölőket.

A mai versenyére sajnos nem tudtam elmenni némán szurkolni, mert a nővéremmel, Michelle-lel mi vigyázunk Nikire, Ari lányára, aki egyben az unokatesónk is. Niki azért nem mehetett el a versenyre, mert biztos felmászna az anyukájához a színpadra, és akkor több az elütés. Igen, az is számít, hogy mennyit hibáznak, nem csak a gyorsaság. Kihúzó javítót pedig nem ér használni. Ennek én örülök. Az Arié sajnos kiszáradt, mert elfelejtettem visszacsavarni rá a kupakot, miután beleszagoltam.

Kicsit sajnálom, hogy nem láthatom a döntőt, mert szeretem, amikor csenget az írógép a sorok végén. Ha nagyon figyelsz, nagyjából ki tudod venni a csengetések számából, ki vezet. Azt pedig, hogy mikor hibázik a versenyző, a felszisszenésekből és a fejcsóválásokból lehet kikövetkeztetni. Szeretnék inkább ott lenni, mert Niki most itthon sír, és Michelle-lel nem tudjuk megvigasztalni, annyira hiányzik neki az anyukája.

Vannak azért sikerélményeink is. Az előbb például felvettem Ari szoknyáját és blúzát, ami miatt percekre elhallgatott. Michelle szerint a döbbenet miatt, nem azért, mert megvigasztalódott. Igaza van. Az, hogy beöltöztem Arinak, Nikiből csak szemrehányást váltott ki. Kicsit talán meg is sértődött, hogy azt gondoltam, ő ezt beveszi, ezért most dacosabban viselkedik, és még inkább követeli az anyukáját.

Michelle a hangzavar miatt ingerültebb, én pedig rossz alkalmat választok arra, hogy felhozzam a szétköltözést. Szerintem ez az ő hibája. Az csak ürügy, hogy Ariék most egy ideig nálunk fognak élni. Ő az, aki már nem akarja, hogy egy szobában lakjunk. Mindenki azt mondja, hogy Michelle jogosan akar külön szobát, hiszen ő már kamasz. Szerintem nincs igazuk. Én is az leszek egyszer, most miért nem tud megvárni?

Michelle saját fekvőhelyet szeretne, nem pedig az emeletes ágy tetejét, amivel vérig sértett. Több mint hét éve alszunk rajta, ez igazán nem volt szép tőle. Az is egyre gyakrabban fordul elő, hogy nem mehetek vele moziba, mert ő a barátaival akar lenni. Az ő barátai az én barátaim is, de a nővérem ezzel nem úgy van vele. (Az „ezzel nem úgy van vele” helytelen, de most nem érdekel, mert veszekedem, és ilyenkor inkább az érveimre összpontosítok, nem pedig a statisztikára.)

Michelle megint kijavít, hogy az stilisztika, közben pedig azt vesszük észre, hogy Niki abbahagyta a sírást, mert leköti a vádaskodásom.

Így viszont már nem tudok tovább veszekedni a nővéremmel, mert zavarba jöttem, meg ki is fogytam a gonoszkodásból. Annyit tudok még a fejéhez vágni, hogy nem néz velem Kacsameséket, meg hogy a múltkor a Dzsudi buliján milyen jól viselkedtem, amikor bezártak a kisszobába egy doboz képregénnyel. Sajnos Michelle átlát a szitán, és szertefoszlatja minden reményemet, hogy meghív az Éci ma délutáni születésnapjára, hiába bizonyítottam be neki legutóbb, hogy nem vagyok égő.

Niki szipog, Michelle-nek pedig bűntudata van, mert most meg én kezdtem el sírni. Gyorsan bekapcsolja az Indiana Jones és a Végzet templomát, hogy kibéküljünk. Ez jó döntés volt a részéről, és az sem baj, ha nem felejtjük el majd áttekerni Nikinek a félelmetesebb részeket, mert közben az ölemben elaludt, Michelle pedig megkért, hogy ne ébresszem majd fel a fészkelődésemmel, amikor Willie Scott megkérdezi Indytől, hogy:

„Mi maga, oroszlánszelídítő?”

Nekem ez a kedvenc részem, mert itt Indy úgy jön be egy ajtón, átöltözve, mint eddig még soha.

Pont ez ment akkor is, amikor Ariék megérkeztek hozzánk lakni. Miután megpusziltuk és megöleltük őket, Anyu leszidott, hogy ahelyett, hogy segítenénk bevinni a bőröndöket a harmadik szobába, a tévét bámuljuk. Ráadásul ezt már ötvenezerszer láttuk. Nincs igaza. Tehetünk arról, hogy ennyire erős ez a rész?

Nem véletlen tehát, hogy épp erre érkezett meg Niki és Ari. Sokszor visszatekerem ide, amitől Michelle hülyét kap.

Ha már itt tartunk, én is hülyét kapok a New Kids karácsonyi albumától, úgyhogy most kvittek vagyunk. Egy ilyen tehetséges fiúegyüttes szerintem nem engedheti meg magának, hogy ne legyenek az albumán slágerek, csak azért, mert szánkóznak a borítón, és Donnie-nak annyira jól áll az a zöld kalap. Persze Michelle-nek csak az a lényeg, hogy a Joe milyen cuki, ahogy a szánkó elején felemeli a lábát, és egy kicsit talán még meg is tudom érteni, mert én is így vagyok Paula Abdullal és az arcán az anyajegyével.

Michelle egy kicsit bedühödik, amiért Joe McIntyre nevét hiába a számra vettem, ezért azzal vág vissza, hogy Cindy Crawfordnak sokkal jobban áll a szépségszemölcs, mint Paulának. Nem sok választ el tőle, hogy felvegyem a kesztyűt, és megdicsérjem a Bros Madly in Love című klipjét (a napraforgósat), de belefáradtam a háborúskodásba.

IVETT NÉNI

Szívem szerint nem engedném be az ajtón a szülőket, mert amint belépnek az előtérbe, véget ér az idei születésnapi bulim. A Perényi Dávid apukája viszont olyan barátságosan köszön, hogy elújságolom neki, hogy úgy néz ki, mint az Andy Warhol, de sajnos nem tudja, ki az, ezért inkább megsértődik.

Ez egy ilyen nap. Mindenkit magam ellen haragítok. Pedig a délelőtti botrány sem rajtam múlott. A Jereván Jánosék a nagyszünetben megint csúfolták az Ónodi Ivettet, hogy büdös, és mivel a Godvár Gábor hiányzott, egyedül mentem neki a nyolc fiúnak. Ők körbeálltak, agyonvertek, majd ahogy feküdtem a homokozóban, Ivett jött megköszönni, és akkor jöttem rá, hogy tényleg büdös.

LAURA NÉNI

Összesen kábé húsz mondatot tudtam vele eddig beszélni, de amit akartam, megtudtam! Kulcsfontosságú információ került a birtokomba, amit sürgősen fel kell használnom az előrelépés érdekében. Teljesen véletlenül jöttem rá, hogy Laurának is az egyik KEDVENC FILMJE a… a Szuperzsaru!

Laura a tesitanárnőnk, a mindig elegáns lila melegítőben mosolygó Margó néni lánya. Margó néni sípot hord a nyakában, és kedvel engem, mert tudok csak kézzel, függeszkedve kötelet mászni, viszont már kétszer is pont akkor hagyta benne a homokgödörben a gereblyét, amikor én következtem a távolugrásban. Vele kapcsolatban tehát akadnak fenntartásaim.

A Tüzér utcai atlétikapályában is csalódtam. Amióta lebontották a felét egy benzinkút miatt, nem az igazi. Hiába gyakoroljuk Margó nénivel rendszeresen a speciális 400 méteres futást, mi, a versenyzők nem igazán tudjuk komolyan venni. Az, hogy a táv felénél meg kell fordulni, és úgy lesprintelni a maradék 200 métert, komoly ellentéteket szül közöttünk Margó nénivel.

Laura viszont a kedvenc filmcímének kikotyogásával jelzett.

Jelzett, ez teljesen egyértelmű. Most mindent be kell vetni!

Ide a legerősebb csapat kell!

A három legjobb barátom; Godvár Gábor, Perényi Dávid és az Eckert Feri is egyetért velem abban, hogy mivel Laura az egyik leggyönyörűbb lány, akit valaha láttunk, komolyabb akcióra van szükség. Nem beszélve arról, hogy Laura több mint egy évvel idősebb nálam, már elmúlt kilenc (!), így akármit is találunk ki, nem szabad finomkodni.

Óriási szerencsémre kedden és csütörtökön Lauráék a jazzbalettórájukra akkor szoktak megérkezni, amikor mi már végzünk az öltözőben a foci után, így a helyszín adott volt. Ráadásul vastag csövek húzódnak végig a plafonon, innen jött Godvár Gábornak az a zseniális ötlete, hogy odakötöznek az egyikhez, onnan fogok fentről köszönni Laurának, amikor belép az ajtón. Pontosan úgy, mint a Terence Hill a Szuperzsaru című filmben.

Az akcióban kulcsszerepet játszott, hogy odatettem az egyik padra a Perényi Dávid piros tornazsákját. Amikor Terence olyat lát, amiben van piros, elveszti a szupererejét, így még a lehuppanásom is indokolt. Eredetileg az szerepelt a forgatókönyvben, hogy „csak lesz majd Laurán valami, ami piros”, de én nem akartam semmit a véletlenre bízni. A fantasztikus terv végül az alábbi okok miatt bukott meg: nem számoltunk azzal, hogy lesznek ott más lányok is, akik közül sajnos még azok is sikítani kezdenek, akik látták a Szuperzsarut; úgy volt, hogy David Speed közrendőrhöz hasonlóan nekem is lesz egy képregény a kezemben, csak sajnos otthon hagytam; az a sok-sok méternyi szigszalag, amivel a srácok a csőhöz ragasztottak, már negyedórával a rögzítésem után nyúlni kezdett; ezt még orvosolni tudtuk az Ápiszban vett tartalék kosár szigszalagjainkkal, de így már annyiszor rá voltam tekerve a csőre, hogy csak akkor tudtam lejönni, amikor a srácok a padra felmászva lehámoztak onnan; Perényi Dávid sajnos nem a piros tornazsákját hozta el, hanem a kéket; valamint ez a jazzbalettóra azon kevés alkalmak közé tartozott, melyet Laura betegség miatt kihagyott.

ANNA NÉNI

– Hogy telt eddig a napotok? – kérdezte a délutáni úszáson Anna néni, a legbarátságosabb tesitanárnénink.

– Jól. Sokat játszottunk – vágtam rá egyből.

Nem véletlenül viselkedtem ilyen diplomatikusan. Nem éreztem késztetést arra, hogy részletesen kifejtsem, mennyire szíven ütött, hogy a Godvár Gábor nem mászott le utánam a csatornába. Hetek óta kutatjuk I. István király kincsét, a reggel talált téglára karcolt térkép pedig megmutatta, hol van.

Miután feljöttem a felszínre, dühösen ráüvöltöttem Gáborra, hogy ez eddig életem legnagyobb csalódása, és soha többet nem szólok hozzá, de másnap a tízórainál belenyomta az arcát a vajas-mézes kenyérbe, ezért megbocsátottam neki.

ZSUZSA NÉNI

1990. január negyedikén megkaptam az első olyan fekete pontomat, amit utána nem húzott ki a Gizi néni. Pont a legszigorúbb napközis tanárnő, Zsuzsa néni felügyelt minket a matricacserélgető szakkörön, amikor orrba vágtam a Rozgonyi Viktort, mert nem akarta odaadni nekem a labradoros matricát. Nem bántam meg. Hetek óta vadászom erre a példányra, neki pedig kettő is megvolt. Elvesztettem a fejem. Elindítottam egy olyan Oi Zukit, ami miatt abba kell hagynom a karatét.

Viktor azért nem cserélt velem, mert neki is tetszik a Téglási Bea.

Utálom, amikor a magánélet összekeveredik az Állatok a ház körül Lutra albummal!

BORA NÉNI

Egyre kétségbeesettebben vágyom a nyugalomra, mégis folyamatosan kalandokba csöppenek.

Imi az utolsó mentsvárunk.

Imi majdnem két méter. Szűk trikókat hord, kidudorodó bicepszei vannak, haragos tekintetű, és mindig úgy viselkedik, mintha épp interjút adna egy újságnak. Hangosan beszél, felszegi az állát, egyfolytában valamit magyaráz, de közben rád se néz. Úgy kérdezi meg, mennyi az idő, mintha a színpadon verset szavalna. Amikor megkérdi, beállhat-e focizni, az embernek olyan érzése támad, mintha a Diótörő főszereplője szólt volna le neki a nézőtérre. Ezért is kellemetlen vele egy légtérben lenni. Olyankor mindenki más minket hallgat. Eddig a Kati néni boltjában éreztem magam vele a legkínosabban. Öt percbe telt, mire a köszönéstől eljutott a mandulás Magnumig, mögöttünk a sorban már zúgolódtak. A Kőnig pékségben is előadta már ugyanezt. Imit senki sem szereti, de mindenki csodálja.

Bora néni többször is elmesélte, hogy a magas, izomkolosszus fia nem volt mindig ilyen majom, csak amióta a Sallai utcában sétálva megállította őt a Mecsek TV tudósítója, nem bír magával. A riporternő mikrofonnal a kezében arról kérdezte, hogy Imre milyen fagyizókat ajánlana a Pécsre érkező turistáknak. Imre készségesen válaszolt, azóta meg elszaladt vele a ló. Nem találja a helyét. Lötyög rajta a bőre, unalmasak neki a mindennapok. Megégette a reflektorfény. Imi még a rövid utcai interjú ismétlését is felvette, azóta felváltva nézegeti és csodálja a két kazettán magát. Bora néni legyint. Egyszer majd úgyis kinövi.

Először azt hittem, azért Bora nénihez mentem oda elpanaszolni, hogy a Csanádi Sanyi terrorizál, mert őt bírom a legjobban az engem nem tanító tanárok közül, de aztán rájöttem, hogy igazából Imi termete miatt kerestem meg pont őt. Bora néni hamarabb kiszagolta, honnan fúj a szél. Azonnali hatállyal intézkedett. Imi két napja velünk lófrál. Egyelőre csak puhatolózunk. Még nem mertük éles helyzetben kipróbálni.

Azért Imi az utolsó mentsvárunk, mert a szülőkkel és egyéb felnőttekkel látványosan becsődöltünk. Amikor elmeséltem Anyunak, hogy a Csanádi Sanyi odalépett hozzám, és hadonászva megfenyegetett azzal, hogy ha nem adok egy puszit a gatyáján keresztül a pöcsére, akkor a kezében található téglával szétveri a fejem, az volt a reakciója, hogy hónapokig nem engedett le játszani a térre. Hiába sírtam el neki vagy százszor, hogy a levegőbe pusziltam, meg különben is, edzés után nincs máshova mennem, csak a térre, hajthatatlan maradt.

A szobafogsággal Anyu megvalósította Sanyi gonosz célját. Ismét győzött a diktatórikus elképzelés.

Itthon sem jobb. Lent a téren legalább van hova elbújni, ha Sanyi begőzöl, itt fent viszont nincs lehetőségem hova elrejtőzni, amikor Szaszára rájön a hoppáré. Még azon is gondolkoztam, hogy a fenti ellenségemnek bepanaszolom a lentit, de semmi értelme. Ezzel már Anyu is próbálkozott. A nevelőapám kifejezetten utál. Nem azt mondom, hogy Szasza örül neki, hogy lent is van egy törzsgyűlölőm, de azért az tény, hogy mindig felvidul, amikor elmesélem neki, miket művel velünk a Csanádi Sanyi.

– De hát miért mentek oda, ahol ő van? Annyi helyen lehet játszani, miért nem tudjátok elkerülni azt a szörnyeteget?

Anyu ilyenkor mindig kifakad, és szóról szóra ugyanezt a két kérdést üvölti felém. De én csak legyintek. Annyiszor elmagyaráztam már neki, hogy a Csanádi Sanyit nem lehet elkerülni. Sőt! Ha megérzi, hogy fél tőle az ember, és nem mutatkozik a lépcsőháza előtt bizonyos időközönként, rögtön vadászni kezd az illetőre. Az embereitől nem félek, azokat a Németh Zolival simán elkalapáljuk. Sanyi itt az egyetlen, akivel nem merünk ujjat húzni. Ráadásul gyakran előfordul, hogy haverkodik velünk. Én speciel az egyik állandó tengópartnere vagyok. A vicceimen általában röhög. Még a Kőnig pékségből lopott meggyes réteséből is meg szokott kínálni. A Zója néni kocsmájában rexeztünk már párszor, időnként csajozni is elvisz magával. A Simson motorján is ültem már.

Igen ám, de ezeknek a barátkozásoknak mindig megvan az ára. Lökött már le poénból a motorjáról útközben, és zárt már be úgy a pincéjükbe, hogy csak akkor jöhettem ki, ha tüdőzök egyet a piros marlbijából. (Ezt például nem mertem Anyunak elmesélni. Beleroppanna a fájdalomba, ha megtudná, hogy a nyolcéves kisfia beleszívott egy cigibe. Uramatyám!)

Na de ott van nekünk Imi! Tőle majd berezel a zsarnok.

Jó, oké, kicsit túloztam, amikor azzal hencegtem, hogy a Németh Zolival simán elkalapáljuk a Sanyihoz hű szomszédos utcagyerekeket. Zoli épp a konyhánkban sír, mert percekkel ezelőtt megverték azok a szemetek.

Az volt a bűne, hogy a harmincöt fokos fülledt lépcsőházban talált egy haldokló verebet, és szerette volna kivinni az egyik pocsolyához, hátha feléled. Igen, ezért estek neki hatan. Egyikük – fogadni mernék, hogy az a kancsal patkány, a Karcsika – elkezdte Zolit lökdösni, hogy a beteg kismadarakat tilos megfogni, mert ha az anyjuk megérzi a tollaikon az emberszagot, kitagadja, és soha többé nem fogja etetni. Anyu ragtapaszt tesz Zoli könyökére, és szomorúan bólogat, hogy ez tényleg így van, igaza volt a kancsal patkányfiúnak.

De hát akkor is, megint az agresszió! Anyu bepöccen. Zoli próbálja nyugtatni, hogy bizony ő maga is kiosztott néhány pofont. Anyu egy kicsit lehiggad, de tény, hogy bajban vagyunk. Ezek kegyetlenül eltángálnak minket, mihelyst kidugjuk innen a fejünket.

Anyu megijed. Felhívja Bora nénit, hogy legyen szíves, küldje ide azonnal Imrét rendet tenni. Zolinak leesik, hogy baj van, ezért gyorsan átrohan az apjához, de sajnos nincs otthon. Látja rajtam a csalódottságot, ezért még a nappalijukba is benyit, pedig oda tilos neki. Rajtam kívül eddig még senkit sem engedett be az otthonukba. Én is csak azért fedeztem fel, hogy mi az igazság, mert mellettünk laknak, és egyszer pont akkor csöngettem be hozzájuk, amikor edzésen volt, így nem tudott szólni a családtagjainak, hogy ne nyissanak ajtót. A látvány mellbe vágott. Zoli húga engedett be. Az anyukája és az apukája a panellakás legkisebb szobájában egy ágyon egymáshoz préselődve filmet néztek. Zoli húga visszakucorodott melléjük. A négyfős Németh család egy kis szobában összezsúfolva él. Az ágy majdnem az egész szobát elfoglalja, azon kívül már csak ruhákat láttam hosszú tornyokban összehajtogatva. Még csak jövőre fogjuk tanulni a területszámítást, de megsaccoltam, hogy ez nem lehet nagyobb, mint 9-10 négyzetméter. Nem csodálom, hogy Zoli ilyen zárkózott. Nekem is tele a batyum féltve őrzött titkokkal, mégis szíven ütött, amit ott láttam. Szegény Zoli.

Az apja viszont vidám fickó.

– Mit szólsz, Edukám? Innen már csak feljebb van, mi? – kurjantotta.

Ezután felült, majd az ágy és a fal közé beékelt hűtőtáskából kivett egy üveg Szalont és egy kis dobozos Siót. A sört a fogával kibontotta, hátranyúlt az ágy mögé egy üvegpohárért, a gyümölcslevet pedig odadobta nekem.

– Csirijó!

Még soha egyetlen férfinak sem állt annyira jól a hab a bajszán, mint akkor, ott, a Zoli apukájának. Kár, hogy pont most nincs otthon, amikor ekkora bajban vagyunk.

Persze Zoli kiakadt, amikor megtudta, hogy náluk jártam. Hetekig került. Végül Anyunak sikerült megpuhítania azzal, hogy áthívta hozzánk a Németh családot macsedóniázni. (A macsedónia Anyu specialitása: felkockázott gyümölcsdarabok áznak meg hűlnek egy tálban.) Ezen az összejövetelen néhány ártatlan megjegyzést a megfelelő ponton a beszélgetésekbe beágyazva a három felnőttnek sikerült Zolinak beadni azt, hogy mi itt a szomszédban azt hisszük, a Németh család a lakás főbérlője, ők adják ki a nappalit és a nagyszobát annak a másik házaspárnak, nem pedig fordítva.

Óriási megkönnyebbülés, hogy Zolival helyrezöttyent a barátságunk. Ervinen, a Medgyes Lacin, a Rudikán, a Kornélon, a Jencin, a Gelencsér Ferin és a Bucin kívül ő az egyetlen igaz barátom. Ő is egy bambifiú, akárcsak én. Jótét lelkek vagyunk. Nekünk fát lehet vágni a hátunkon, olyan szelídek vagyunk. Alkalmazkodunk. Kerüljük az összetűzéseket. Én még akkor sem szoktam elhúzni a fejem, mikor Anyu a benyálazott ujjával leszed valamit a szám széléről, csak ha időben észreveszem, hogy felém nyúl. Imi viszont berágott Anyura, amiért kiparodizálta, hogy megjátssza magát. Amúgy meg Imi kezdte, mert miután megkínáltuk, sértődötten óbégatta, hogy „Fúj, macsedónia! Fúj, macsedónia!”, most meg az előbb persze megint simán bevert vagy három kehellyel, pedig még csak öt perce vette le a cipőjét az előszobában. Imi elhozta a két unokatesóját is. Nem hallottam, hogy köszöntek volna. Már a hűtőnket fosztogatják. Ettől függetlenül Zolival büszkén figyeljük a konyhába telepedett felmentő seregünket. Annyi kudarcba fulladt próbálkozás után először érezzük, hogy ezúttal most minden máshogy lesz.