részlet

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Rainbow in the Dark: The Autobiography
© 2021 by Niji Entertainment Group Inc.

Fordította Bus András

Hungarian translation © 2022 Bus András
Magyar kiadás © 2022 Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítóterv © Oláh Gábor
Borítókép © Mark Weiss, Getty Images

ISBN 978 963 479 722 7

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Felelős szerkesztő Kárpáti Gábor Csaba
A szöveget gondozta Kalocsai Judit
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

www.helikon.hu

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Wendynek,
valamint minden csodálatos barátomnak
és rajongómnak.

Előszó a magyar kiadáshoz

1977 augusztusában még tizenkét éves sem voltam, amikor egy külföldi családi nyaraláson, egy nálam néhány évvel idősebb ismerősöm javaslatára két zenei albumot vásároltam meg egy helyi lemezboltban. „Ha szereted a Deep Purple-t, ezt imádni fogod! A banda énekese Ronnie James Dio! Csodálatos hangja van!” – mondta, majd a kezembe nyomta a Rainbow Rising korongját, valamint az akkor frissen megjelent On Stage dupla koncertlemezt.

Lejátszó híján még egy hétig kellett várnom, hogy végre meghallgathassam a dalokat. Addig is alaposan tanulmányoztam a lemezborítókat. A Rising albumon látható festmény, a sziklák között háborgó habokból kinyúló ököl, amely megragadja a víz felett feszülő szivárványt, egyenesen lángra lobbantotta a képzeletemet. Hatalmas, misztikus erő sugárzott a képről. A borító hátlapján kereszt alakban elrendezve öt fekete-fehér fotót láttam. A jobb oldalon egy lobogó, göndör hajú férfi bő ujjú ingben, trapézfarmerben, amint éppen a magasba emeli a mikrofonállványt. Ronnie James Dio! Ugyan nem hallottam még énekelni őt, de abban a pillanatban a szívembe zártam, éreztem, hogy valami nagyon jó veszi most a kezdetét. Ez a fotó örökre a retinámba égett. Mire hazaértem, már kívülről fújtam a „Stargazer” szövegét, amelyet az album belső borítójára nyomtattak. Már akkor tudtam, Dio nagy történetmesélő, aki majd fantasztikus, különleges világokba repít a szövegeivel, a zene szárnyán. És végre eljött a pillanat, megszólaltak a dalok… Újra és újra meghallgattam őket, nem bírtam betelni velük. Ez az érzés azóta sem múlt el.

Ronnie James Dio a történelem egyik legnagyobb metálénekese. Már az Elf, a Rainbow, majd a Black Sabbath frontembereként is sikert sikerre halmozott, a ’80-as évek elejére élő legendává vált, de később, a szólópályáján szintén örök érvényűt alkotott. Gyönyörű, erőteljes és különleges orgánuma műfajteremtő, énekesek generációi tekintették példaképnek. Dalai a hard rock és heavy metal alappillérei, melyek azóta is milliók számára jelentik a jó zenét.

Dio valóban nagy történetmesélő. Könnyed humorral, közvetlen stílusban kalauzol minket élete útvesztőiben, kalandokon át a siker felé. Bár számtalan interjút adott pályája során, most mégis megannyi újdonságot, apró, ám annál fontosabb részletet tudhatunk meg arról, hogyan lett egy, a baseball iránt olthatatlan szenvedélyt tápláló, kis termetű fiúcskából a világ egyik leghíresebb metállegendája.

Szerencsés vagyok, amiért többször láthattam őt élőben a színpadon, sőt, személyesen is megismerhettem. Szép tónusú, kellemes hangja most is itt cseng a fülemben. Dalai immár negyvenöt éve velem vannak jóban és rosszban, erőt adnak, megnyugvást jelentenek, felejthetetlen percekkel ajándékoznak meg. És tudom, most már életem végéig elkísérnek majd.

Azt javaslom, válassz tőle egy jó albumot, lényegében bármelyiket, és úgy olvasd el Dio történetét. Garantáltan csodálatos élményekben, különleges kalandokban lesz részed.

Cselőtei László

A Hammerworld magazin alapítója,
vezető szerkesztője

Wendy Dio előszava

Amikor nekilátott megírni ezt a könyvet, Ronnie úgy gondolta, hogy a történetnek nem lesz vége. Akkor még nem támadta meg a rák, amely végül felülkerekedett rajta, és meg volt győződve róla, hogy a jövő tele van ígéretekkel.

Ez volt az a Ronnie James Dio, akibe annak idején beleszerettem, és akihez feleségül mentem – egy feltartóztathatatlan, ösztönös erőtől fűtött ember, aki még akkor is úgy érezte, hogy bármi lehetséges, ha minden összeesküdött ellene. Sőt, mondhatjuk: akkor érezte a leginkább úgy, hogy bármi lehetséges, ha minden összeesküdött ellene.

Ahogy az olvasó is látni fogja ebből a páratlan élettörténetből, Ronnie született harcos volt. Ha azt mondták neki valamire, hogy megvalósíthatatlan, eget-földet megmozgatott, hogy bebizonyítsa az ellenkezőjét. Nagyon ritkán esett meg, hogy a fejébe vett valamit, aztán lemondott a tervéről – ha volt egyáltalán ilyen. Így állt hozzá az önéletrajzához is. Eltökélt maradt azután is, hogy 2009-ben kialakult nála a betegség: mindenképpen hátra akarta hagyni a feljegyzéseit. És akárcsak a dalszövegeit, ezt a kötetet is teljes egészében kézzel írta. Sosem használt számítógépet. Lejegyezte a gyöngybetűivel az emlékeit, aztán átadta nekem a lapokat, én pedig legépeltettem a szöveget az asszisztensemmel.

Ronnie egész életében falta a könyveket, és maga is született történetmesélő volt. Úgy meg tudta nevettetni az embereket, hogy kicsordult a könnyük. De könnyekre tudta fakasztani és meg tudta hökkenteni őket azzal is, ha elmesélte, milyen nehézségeken ment keresztül, míg végre valóra válthatta az álmait.

Ha a gazdag nyelvezetű, fantáziadús szövegeire úgy tekintünk, mint a költészetére, akkor ez a kötet a személyes búcsúja lett. Szívét-lelkét beleadva dolgozott rajta, és senkinek nem akart hízelegni vele, egyszerűen csak elmondta a történetét, mert ő mindig is így csinálta – ez volt a krédója.

Egészen a Rainbow-korszakig alaposan feldolgozta az eseményeket, mielőtt a betegség annyira eluralkodott rajta, hogy kénytelen volt visszavenni a tempóból. Onnantól jegyzeteket írt, és megtervezte, hogyan épüljön fel a kötet maradéka. A segítségemmel sikerült csaknem a jelenig felvázolnia az emlékeit és a gondolatait. Ha szóba került, mi a fő célja a könyvvel, rendre azt mondta, hogy olyan történetet akar mesélni, amelyben a remény diadalmaskodik az elkeseredés felett, azt üzenve, hogy az öröm és a pozitív hozzáállás, a varázslat és a fény mindig legyőzi a sötétséget. Sose félj az éjszakától – mindig közel a hajnal.

Miután 2010-ben meghalt, úgy terveztük, hogy a lehető leghamarabb kiadjuk a memoárját. Végül azért nem látott mégsem napvilágot a kötet, mert annyira összetörtem, hogy képtelen lettem volna olyasmin dolgozni, ami ennyire sokat jelentett neki. De mindig is úgy terveztem, hogy egy nap méltó befejezést kap a történet. Ez a legkevesebb, amit Ronnie érdemel. Az ő meséjét egyszerűen muszáj elmondani.

A férjem mélyen hitt abban, hogy ha türelmesen várunk, amíg az univerzum felfedi előttünk az igazságait, mindig egyértelmű lesz, hogy mikor időszerű valamit megtenni.

Mick Wallt 1980-ban ismertük meg – ő volt akkoriban a Black Sabbath angliai sajtósa, és éppen a Heaven and Hell album promócióján dolgozott, amit Ronnie a legjobb munkájának tartott a csapattal. Mick csupán húszéves volt akkor, és – mint azt később nevetve elmesélte nekem – nagyon félt Ronnie-tól, mégis életre szóló barátság szövődött kettőjük között.

Mire a férjem Sabbath utáni zenekara, a Dio berobbant a színtérre, Mick már közismert figura volt: legendás zenei újságíró, valamint nagyszerű tévé- és rádióműsorok házigazdája lett belőle. Készített többek között egy emlékezetes dokumentumsorozatot is, amelynek keretében odahaza kereste fel a hírességeket, és eljött hozzánk is, hogy biliárdozzon egyet Ronnie-val, megigyon velünk néhány sört a férjem angol pubnak berendezett otthoni bárjában, és a házat körbejárva megcsodálja Ronnie páncélokból, valamint antik és gótikus tárgyakból álló, hatalmas gyűjteményét.

A kilencvenes évek közepén aztán Mick ismét Ronnie londoni PR-osa lett, 1998-ban pedig ő indította útjára szerkesztőként és kreatív vezetőként a hatalmas sikereket arató Classic Rock magazint. Ronnie-val is azután újították meg a barátságukat, hogy a lap 2006-os díjátadóján a férjem kapta a Metal Guru-díjat.

Amikor néhány esztendővel ezelőtt Mick megkérdezte, készen állok-e már, hogy elkezdjek foglalkozni Ronnie önéletrajzi kötetével, hosszú hónapokig, sőt végül évekig tartó párbeszéd kezdődött közöttünk. Addigra már eltelt annyi idő Ronnie halála óta, hogy végre össze tudtam állítani egy tisztességes archívumot a karrierje során újságoknak, magazinoknak, tévéknek és rádióknak adott interjúiból és a temérdek további felvételből, amikor hosszan nyilatkozott, először a videókazettáihoz, később pedig a CD-k és a DVD-k extráihoz. Emellett lehetőségem nyílt végigböngészni, majd katalogizálni a fantasztikus fotókat, történeteket és személyes tárgyakat, amelyek egy egész élet emlékeit őrzik, ahogy persze Ronnie jegyzeteit, illetve a kéziratot is. Így hát nekiláttunk Mickkel, hogy befejezzük a könyvet, amelyet most kezében tart az olvasó.

Az eredeti, kézzel írt lapokat, a temérdek aprólékos jegyzetet és gondolatfoszlányt, valamint a régen kinyomtatott, gépelt oldalakat tartalmazó mappák azonnal eszembe juttatták, mennyire fontos, hogy olyan legyen ez a könyv, amilyennek Ronnie mindig is szerette volna. Tudtam, hogy ehhez segítségre lesz szükségem, és Mick volt a kézenfekvő választás. Harminc évig ismerte Ronnie-t, és egyértelműen ő a legjobb író és szerkesztő, akit felkérhettem, hogy dolgozzon a köteten. Nem is okozott csalódást: igazságot szolgáltatott mindenekelőtt Ronnie páratlan történetének, de a rajongóknak és nekem is. Véglegesítette, és ahol szükséges volt, kiegészítette az eredeti kéziratot, ilyenkor is a férjem szavait használva, csupán más forrásokból, köztük a saját feneketlen archívumából dolgozva, amely rengeteg hosszú és mélyenszántó beszélgetéssel gyarapodott a hosszú évek során, míg kapcsolatban állt Ronnie-val.

Ahogy azt bárki tanúsíthatja, aki valaha szóba elegyedett vele, Ronnie szeretett beszélni. Nem lehetett leállítani – a világon mindenről megvolt a véleménye, bármihez hozzá tudott szólni. Ugyanakkor imádta azt is, ha együtt lehetett a rajongókkal, és meghallgathatta az ő mondandójukat. Éjjel-nappal beszélgetett mindenkivel már akkor is, amikor a közelében sem járt a hírnévnek, és ez így is maradt addig a napig, amikor három legendás rockzenekarral és több mint 150 millió eladott lemezzel a háta mögött meghalt. A beszélgetések után pedig kiállt a színpadra, és még mindig jobban énekelt, mint bárki más a rockszíntéren.

Ha arról esett szó köztünk, hogy hol kellene befejeződnie a könyvnek, mindig ragaszkodott hozzá, hogy az első életrajzi kötetének 1986-ban, azon az estén kell véget érnie, amikor a Dio főfellépőként játszott a Madison Square Gardenben. Ronnie-t alig néhány hét választotta el a negyvennegyedik születésnapjától azon a varázslatos júniusi estén. Korábban már kétszer is állt headlinerként a Garden színpadán a Black Sabbathtal, de a saját neve alatt akkor érte el először ugyanezt. Hatalmas esemény volt az a koncert az életében, hiszen New York államban született, és tinédzserkora óta arról álmodozott, hogy egyszer az ő neve áll majd kivilágítva New York City leghíresebb arénájának homlokzatán. Az az este koronázta meg Ronnie karrierjét. A szó szoros és átvitt értelmében is valóra vált az álma. Ott voltam vele aznap éjszaka mint a felesége, mint a menedzsere, de mindenekelőtt mint a legnagyobb rajongója, és pontosan tudtam, mit jelent neki az a koncert. Végre felért a legmagasabb hegy csúcsára, noha minden ellene szólt, és csakis a saját játékszabályait volt hajlandó követni. Ahogy ő fogalmazott aznap este:

– Az sem számítana, ha még ma meghalnék. Nekem nincs ennél feljebb.

Persze még hosszú évek álltak előtte, és folytatta a munkát, több olyan lemezzel is gazdagítva a Dio fantasztikus diszkográfiáját, amelyek a legjobbak közé tartoznak. Emellett összeállt a Black Sabbath Heaven and Hell-felállásával is, méghozzá nem is egyszer, hanem mindjárt kétszer, hogy felvegyenek két lenyűgöző albumot – a csodálatosan sikerült The Devil You Know csupán egy évvel a halála előtt jelent meg, és az utolsó top 10-es sikere volt Amerikában. Ami ezután következett, az viszont egy külön történet.

Ronnie élete végéig mindent beleadott a szeretett és hűséges rajongói kedvéért, mind a színpadon, mind azon kívül. Akadtak szenvedéssel teli évek az életében, de amint látni fogjuk, sosem futamodott meg a kemény munka elől, és végül minden helyzetből győztesen került ki. A halandóság lett az egyetlen dolog, amelyen nem sikerült felülkerekednie.

Egyszer születnie kell egy kötetnek az élete utolsó negyedszázadáról is, ez egyértelmű. Bőven elég alapanyag áll rendelkezésre a zsúfolt archívumban ahhoz, hogy egy napon nagyszerű kötetté gyúrjuk őket, de ez nem az a könyv. Ez a könyv azt a korszakot beszéli el, amelyet Ronnie „az élete első felének” nevezett, méghozzá a saját szavaival, a saját, utánozhatatlan stílusában, úgy, ahogy szeretett volna megmaradni az emlékezetünkben. Vidáman, optimistán és teljesen őszintén.

Ezt a Ronnie James Diót ismerheti meg mindenki a következőkben – és olyan oldalairól mutatkozik meg ezeken a lapokon, hogy azt még én sem gondoltam volna lehetségesnek, amikor nekilátott megírni a könyvet. Ahogyan ő maga fogalmazott az egyik legemlékezetesebb dalában:

The world is full of Kings and Queens

Who blind your eyes and steal your dreams…

And they’ll tell you black is really white

The moon is just the sun at night

And when you walk in golden halls

You get to keep the gold that falls

It’s Heaven and Hell.1

Előhang

1986. június 20., péntek

Kora este van, az öltözőmben vagyok a backstage-ben. Ezek azok az áldott órák a beállás és a koncert között, amikor – ha szerencsés vagy, és senki nem zavar meg – tényleg le tudsz ülni gondolkodni. Máskor ez szinte teljességgel kivitelezhetetlen, ha turnén van az ember.

Odakint az a fajta nyáresti kánikula tombol, amelyet csak New York Cityben lehet megtapasztalni. Ezt a várost semmi sem lassíthatja le, de a mostani hőség azért közel jár hozzá. Mintha még az autók is egy kicsit halkabban dudálnának: az egész Seventh Avenue egy emberként sül meg.

De péntek este van, és mindenki ki akarja venni a részét a hétvégi történésekből. Ma pedig a zenekarom, a Dio és én is ott vagyunk a történések között: mi vagyunk a főfellépők a Madison Square Gardenben, és mind a húszezer jegy elkelt a koncertre.

Néhányan még a szokásosnál is háborodottabbak a hőségtől, és szó szerint verekednek odakint azért, hogy bejussanak. Nagy mérföldkő nekünk ez a telt ház. A Dio jóformán attól a pillanattól fogva nagy arénazenekar, hogy kiadtuk az első lemezünket, a Holy Divert – de most a Gardenről beszélünk, ami a valóság egy egészen új dimenziója számunkra.

New York-i fickó vagyok. Hiába élek és dolgozom hosszú évek óta LA-ben, és hiába imádom is azt a várost, New York-i fickó vagyok, és örökre az is maradok. Azóta álmodozom róla, hogy főfellépő leszek a Madison Square Gardenben, mióta tudom, hogy létezik a hely.

Itt ülök ezen a gyönyörű péntek estén a forróságot és a szmogot kint rekesztő, turbófokozatba kapcsolt légkondicionáló oltalmában, és azon gondolkodom, hogy milyen messzire juttatott a zene, és mégis milyen közel maradtam mindvégig ehhez a helyhez. Megborzongva idézem fel a hűvös hétfő reggeleket, amikor levezettem a várostól elválasztó 250 mérföldet, hogy megpróbáljak bebocsáttatást nyerni a Broadwayn álló Brill Buildingbe, ahol Carole King és Gerry Goffin megírta a „Will You Love Me Tomorrow”-t. Reményekkel telve vártam az áttörést – bármiféle áttörést. 1960-ban, tizenhét évesen és máris koravén fejjel aztán valahogy engedélyt is kaptam rá, hogy felvegyem ott az „An Angel Is Missing” című Tin Pan Alley-tucatballadát. Ronnie Dio and the Red Caps néven rögzítettük, és nem lett belőle sláger. Engem azonban az ilyesmi nem tartóztatott fel, ahogyan nem tartóztat fel ma sem.

Lehet emiatt régimódi, romantikus alaknak nevezni, de én soha nem a pénz miatt énekeltem. Persze mindig örültem, vagy legalábbis megkönnyebbültem, amikor fizettek a munkámért – de nem ez hajt. Nem ez segített át azokon az időszakokon, amikor azt gondoltam, hogy végleg leírtak, és nem ez inspirált arra, hogy megírjam a legjobb dalaim, hogy mindig a lehető legjobban próbáljak énekelni, vagy hogy igazi barátja legyek a rajongóimnak, ne csak egy újabb kép egy magazinból.

Most, hogy felidéztem a múltat, és kiélveztem, hogy mindössze negyedszázadba telt, mire végre eljutottam idáig, örömmel állapítom meg: bármi történjék is életem hátralévő részében, azt már mindig elmondhatom, hogy egyszer én voltam a főfellépő a Madison Square Gardenben. Mindig elmondhatom, hogy egyszer végül elértem a célomat, és hálát adhatok az isteneknek, amiért az álmaim valóságosabbnak bizonyultak, mint a rémálmaim.

Világhírű zenekarban játszani olyan ritka diadal, amiben a zenészek nagy része nem is reménykedhet – úgyhogy az már szinte mohóságnak hat, ha valaki valahogyan két világhírű zenekarnak is a tagja lehet. De hogy már harmadszor legyen sikeres az ember, pláne úgy, hogy ezúttal a saját együttese élén áll… hát igen, elképesztően szerencsés vagyok.

Bízom benne, hogy ez a könyv minden kérdésre választ ad, amelyet sokan régóta szerettek volna már feltenni nekem. És bármi is legyen az olvasó ítélete, amikor a kötet végére ér, én elfogadom. A jóért, a rosszért, a szépért – mindenért én vagyok a felelős, mindenért.

De egyet tudni kell: ha holnap meghalok, az olvasóim lesznek rá a tanúim, hogy a lehető legteljesebb életet éltem.

Tinédzserkoromban jószerével minden héten elsétáltam a Garden mellett, és amikor felpillantottam megnézni, hogy ezúttal milyen nagy név szerepel a csarnok kivilágított hirdetőtábláján, mindig megesküdtem magamnak:

Egy nap én is fellépek itt.

Wendy felhívta rá a figyelmem, hogy ha átmegyünk New Jersey-be, a Meadowlands Arenában a mai gázsi kétszereséért játszhattunk volna, mert a Garden szakszervezeti tulajdonban van. Én azonban csak annyit feleltem erre:

– Muszáj fellépnem a Madisonban. Egész életemben erről álmodoztam.

Amikor ma kiszálltunk a limóból Wendyvel, felnéztünk, és ott volt: a New York-i Madison Square Garden kivilágított hirdetőtábláján az állt, hogy Dio. Borzasztóan odavoltunk. Szerettem volna, ha Wendy lefotóz, de elfelejtettük magunkkal hozni a fényképezőgépet. Nem számít. Olyan képet úgysem tudott volna senki készíteni, amely tényleg megragadja, hogy milyen fontos volt nekem az a pillanat. Persze azért alaposan leteremtettem Wendyt. Még szép.

Na jó, mennem kell, hogy összeszedjem magam. Hallom, hogy az én nevemet skandálja a tömeg.

Jegyzetek

1 Királyok és királynők, ismerhetsz eleget / Ellopják az álmaid, és bekötik a szemedet… / A fekete is fehér, mondogatják folyton / A Hold meg csak a Nap az éjjeli égbolton / S ha színarany csarnokok padlóját koptatod / A lehulló aprópénzt mind meg is tarthatod / Menny és pokol ez.

Tartalom

Előszó a magyar kiadáshoz

Wendy Dio előszava

Előhang

Rock ’n’ Roll Children

Stand Up and Shout

Vegas Kings

Johnny bácsi

A pók bosszúja

Electric Elves

Lila köd

LA 59

Ritchie Blackmore’s Rainbow

Starstruck

Wendy dala

Kill the King

Hív a harangszó

Túl a csodákon

Rainbow in the Dark

We Rock

Hungry for Heaven

A fényképek forrásai

Köszönetnyilvánítás

A szerzőkről

Képmelléklet

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Amerika – Apostrophic Labs License v1.00
Noto Serif – Apache License 2.0