Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

AZ ALPINIZMUS ÚTTŐRŐI

A HIMALÁJA ÚTTŐRŐI

„... az ember több mint puszta fiziológia és biológia, pszichológia vagy szociológia... Végtelenül több annál, mint, amit a természettudomány róla tanít”. Tagore: Bimala

SVEN HEDIN IGAZA

OM MANI PADME HUM

A HEGYKIRÁLY OSTROMLÓI - AZ OSTROM FEGYVEREI

A KOLOSTOROK ORSZÁGÁBAN

BÍBORPIROS KANKALINOKTÓL A HIMALÁJA „HÓEMBERÉ”-IG

„A CSOMOLUNGMA ZARÁNDOKAI”

EXCELSIOR!

„VÉRES MESTERSÉG MAGASRA TÖRNI”

A MOUNT EVEREST-EXPEDICIÓK NAPTÁRA

AZ EXPEDÍCIÓK MAGASSÁGI REKORDJAI

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Lambrecht Kálmán

A MOUNT EVEREST OSTROMA

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-900-4 EPUB
ISBN 978-963-559-901-1 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

A mű eredeti címe:
A Mount Everest ostroma

első kiadás: 1924
az elektronikus változat az 1924. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító a Brit Mount Everest Expedíció által 1953-ban készült fénykép
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

AZ ALPINIZMUS ÚTTŐRŐI

„Az utolsó pár nap Amritsarban sehogy sem
akart eltelni, annyira vágyódtam a Himalájára.”
Tagore: Emlékeim

„Boldogok, akik ilyen magasságokig föl tudnak hágni; csak itt lehet a szívük tiszta és itt látniuk kell Istent. Legalább erre a pillanatra tisztáknak kell lenniük” - mondja Sir Francis Younghusband, az Angol Királyi Földrajzi Társaság volt elnöke „A természet szívé”-ről írott szép könyvének „Elhagyott magaslatok”-ról szóló fejezetében.

És valóban: az ember lelke csak ott, a hegyóriások magányos ormain tisztul meg minden földi salaktól, csak ott, az aeterikus finomságot megközelítő üde, éles levegőben emelkedhet föl a Természet végtelen fenségéhez.

Csak a puszták fia írhatta:

„Mit nekem te zordon Kárpátoknak
Fenyvesektől vadregényes tája...”

és mégis igazabban vall Tompa, mikor így regél „A havasi rózsáról”:

„Ébredve: látom
A völgyet, ormot...
S örömre gyullad
Tekintetem;

S végpillanatját
Húnyó szememnek,
Könnyebb, ha rajtok
Feledhetem!

Kóró tebenned,
Szülötte földem!
Inkább leszek, mint
Másutt virág;

Szebb itt az ősz, mint
Más föld tavasza;
Az éj, mint máshol
A napvilág!”

Dantét is ezek a magasságos magányok vonzzák, hogy onnan élvezhesse a kilátást, Leonardo da Vinci is ott bolyong Itália Alpesein, elsőként vetítve halhatatlan alakjai mögé sziklás hátteret és a Genfi-tó, Vevey és az Eremitage nagy remetéje, Rousseau is innen, a svájci havasok világából meríti legragyogóbb színeit, legmerészebb vonalait.

A turistaság és alpinizmus híveinek egyre gyarapodó tábora ma már egész kis könyvtárra rúgó adatot halmozott föl azokról a nagyszabású próbálkozásokról, amelyek során a röghöz kötött ember megvívta harcait a hegyóriások nyaktörő bérceivel, a jégár borította havasok ezer veszélyével. Wilhelm Lehner vaskos kötetet írt „Az Alpok meghódításáról”, Karl Blodig bregenzi turista pedig külön könyvet szentelt „Az Alpok 4000 méteres ormai”-nak. Ez a „csúcsfaló” ugyanis - ahogyan kritikusai nevezik - három évtized alatt megmászta a Nyugati-Alpok valamennyi, 4000 méternél magasabb csúcsát. 1882-ben fölhágott - elsőként - a Monte Rosára, 1911-ben pedig megmászta az utolsó „négyezrest”, a Luigi Amadeo-csúcsot, - azután megírta könyvét, amely a 69. orom megmászása után ezzel a figyelemreméltó tanulsággal zárul: „Végtelen üresség tátongott előttem, mert nem egy hőn óhajtott vágyunk beteljesülése, hanem éppen maga az óhaj és törekvés az emberi élet legnagyobb öröme”.

A „csúcsfalás” valóban nem lehet az ideálja egyetlen komoly turistának sem. De ideálja kell, hogy legyen az a harmonikus természetimádat, a magas régiók életviszonyainak, klímájának, meteorológiájának megismerése, amelyről a világirodalom legszebb ditirambusát Raoul Francé zengte el az Alpokról írott, gazdagon illusztrált remekművében. A modern természettudományoknak ez a ragyogó stilisztája, az élettudományi gondolkodásnak ez a magányos úttörője minden esztendő egy teljes hónapját az Alpok világának szenteli.

Hétszám elhagyott erdei lakok csöndes magányában tölti az éjszakákat, hogy pirkadástól alkonyatig szívhassa magába a magas hegyvidék páratlan tanulságait. És nem hiába fordul az alpesi tájakhoz. Minden sorában ott zúg az erdőhatár fenyvese, ott hívogat a havasi gyopár lágy bársonya, ott dübörög a sziklás tájak viharának moraja.

Francé a maga munkás életének termékeny munkaóráit harmonikus élete gazdag tanulságaira és a természetet évtizedek óta kutató, régi és modern búvárok szilárd eredményeire építette föl. Kemény, sziklás út vezetett ezekhez az eredményekhez.

A legragyogóbb emberi elmék egész sora hordja össze sziszifuszi munkával azt az alapot, amelyre a modern idők lángelméje ráépíthette a maga világnézetét.

Évszázadokba, évezredekbe telt, míg az ókori bölcsek lapos, tányéralakú Földje a maga szűk határai közül geoiddá gömbölyödött, Kopernikusz, Galilei és Newton verejtékén át elfoglalta a maga helyét a világűrben. Azután jönnie kellett Kolumbusznak, hogy felfedezze az Újvilágot, és jönnie kellett Magelhãesnek, hogy körülhajózza a Földet. És jönnie kellett a világutazók népes gárdájának, Marco Polótól Cookon át az agg Schweinfurtig, Julián baráttól Körösi Csomán át Humboldtig, Sven Hedinig, Stein Aurélig és meg kellett ismerni Ausztráliát és Óceániát, Afrika titkait és a Tűzföld rejtelmeit, Grönlandot és a Ferenc József-földet, meg Kerguelen-szigetét és az óceáni szigeteket.

Csak, amikor már idáig eljutottunk, akkor következhettek sorra a sarkvidékek: Nansen és elődeinek fárasztó útkeresése, Peary diadalmas ostroma az Északi-sark ellen (1909. április 6.), majd Scott és Amundsen halálos kimenetelű versenyfutása a Déli-sark kietlen tájain, amelynek finiséhez a korábban indult Scott csak az utóbb útra kelt Amundsen (1911. december 15.) után harminchárom nappal (1912. január 18.) jutott el, - hogy élve vissza se térjen többé.[1]

És csak jóval a földkerekség minden szárazulatának megismerése, jó egy évtizeddel a pólusok bevétele után gondolt az ember a Föld legmagasabb pontjának, a Hegyek Királyának: a Mount Everestnek megostromlására.

Ha kemény és sziklás volt az út, amely elvezetett a Föld valamennyi szárazulatára s a sarkok magányos vidékére: fokozottan kemény és sziklás út vezet föl a legmagasabb hegyormokra, azokra a hegyfejedelmekre, amelyeknek örök hóval koronázott ura a Mount Everest.

Mielőtt nyomon követnénk a Mount Everest-expedíciók nyaktörő utakra vállalkozó vándorait, peregtessük le gyorsan magunk előtt a magashegymászás történetének változatos filmjét.

Az első ostrom Európa hegyóriása: a Mont Blanc ellen zajlott le és bizony évekbe, évtizedekbe telt, míg bevették a hatalmas masszívumot.

Az angol Windham tizenkét kísérőjével már 1741-ben megpróbált feljutni rá Chamonix felől, a Mer de Glace jégáron át. Sikertelen vállalkozása arra indította Saussure genfi természetbúvárt, hogy díjat tűzzön ki annak jutalmazására, aki megtalálja a 4810 méter magas csúcsra vezető utat. A kitűzött pályadíj ugyan alaposan fölvillanyozta a környék amúgy is vállalkozó szellemű fiait, mégis negyedszázadba telt, míg Jacques Balmat vezető Paccard doktor kíséretében Chamonixból startolva elérte a 4810 méter magasságban trónoló finist.

Balmat 24 éves korában, 1786. augusztus 8-án este 7 órakor ért föl a rég sóvárgott lapos tetőre. A primitív eszközökkel végrehajtott merész vállalkozás ki is merítette a magas turisztika két első hősének szervezetét: Paccard doktor négy napra megvakult és Balmat vasegészsége is megrendült.

Saussure pályadíján kívül az egész művelt világ elismerése is osztályrészéül jutott: Szardínia királya gazdagon megjutalmazta őt és ezenfelül a Le Balmat du Mont Blanc nevet adományozta neki, Szászországban országos gyűjtés indult meg számára, Bourrit pedig könyvet írt A Mont Blanc hőseiről.

1787-ben azután maga Saussure is megmászta a roppant hegyóriást. Balmat vezetése alatt és tizenkét kísérője támogatásával ekkor végezte el a nagy francia tudós úttörő meteorológiai kutatásait a magasságos régiókban. Chamonixban, a Royal-szálló előtt ma is ércemlékmű hirdeti a merész alpinista és az úttörő természetbúvár közös munkálatának emlékét. Saussure nagy munkájának az első irodalmi emlékét nagy kortársa, Volta, a fizikus állította fiatal korában szerzett verseiben.

1849-ben Martins, Bravais és Le Pileur mászták meg a Mont Blancot meteorológiai megfigyeléseket végezve s 1858-ban maga a nagy Tyndall kapaszkodott föl rá, húsz órát töltve a jeges magasságokban. Hat hőmérőállomást szerelt föl ezúttal a halhatatlan angol fizikus - amelyekből azonban egy esztendő múlva már egy sem működött - áldozatul estek az elemek tomboló táncának. 1861-ben Visson fényképész merészkedett föl; neki köszönhetjük az első, máig is híres fényképfelvételeket ezekről a csupán madárlátta tájakról.

Azóta természetesen a turisták ezrei járták már meg Európa tetejét, sőt 1893. szeptember 8-án már át is adták a tudományos kutatásnak Jansen obszervatóriumát, amely a 180 lépés hosszú és 12 lépés széles, boltozatos plató tetején épült meg. A 300 tonnás alkotmány Párizsban készült és 800 darabban került föl a szédítő régiókba - Jansen személyes felügyelete alatt. A béna aggastyán szánon, a veszélyes pontokon kísérői karján tette meg a rettenetes utat, - de megtette és maga nyitotta meg a magas légrétegek első rendszeres meteorológiai állomását. Pierre Jansen csillagász béna teste engedett a töretlen akaraterőnek.

Európa legmagasabb hegyormának sikeres ostroma után még mindig egy egész évszázadnak kellett eltelnie, mielőtt a többi kontinensek hegyóriásait sorra-rendre meghódították a magasturisták. A mi földrészünk legmagasabb hegycsúcsa után Afrika tetejére hágott föl a magasságok megismerésére vágyó ember. A legsötétebb világrész legmagasabb pontja, a Kilimandzsáró, Brit-Kelet-Afrika és Német-Kelet-Afrika határán, az egyenlítő alatt, az Indiai-óceán partja közelében emelkedik égnek. A 6010 m magas vulkán legmagasabb ormát, a Kibót már Teleki Sámuel gróf megostromolta 1887-ben, amikor a Rudolf és Stefánia tavak vidékén végezte a magyar geográfia évkönyvében emlékezetes kutatásait, de csak 4800 m magasságig jutott el. A Kibo még két évig dacolt a magasságok felé törő turistákkal, 1889-ben azonban beadta derekát Hans Meyer német utazó, az Európa-szerte ismert Konversations Lexikon kiadójának fia Purtscheller kíséretében feljutott a Kibo-kráter szélére és fölkapaszkodott legmagasabb ormára, a Vilmos császár-csúcsra; akkor tűnt ki, hogy a hatalmas hegy 6030 méter magasságig mered égnek.

1906-ban Dél-Amerika legmagasabb csúcsát, a 7040 m magas Aconcaguat vette be Vines geológus Zurbriggen svájci vezető kíséretében, négy év múlva pedig Észak-Amerika tetejére, a 6240 m magas Mount McKinleyre kapaszkodott fel a Lloyd-expedíció.

Egymásután bevették tehát Európa, Afrika, Dél- és Észak-Amerika legnagyobb ormait. Ausztrália tetejét, a mindössze 2240 m magas Mount Townsendet különösebben meg sem kellett ostromolni - csak Ázsia ormai dacoltak még jó ideig, sőt dacolnak jórészt máig is. Ez különben érthető is. Valamennyi világrész legmagasabb ormai alatta maradnak a 7000 méternek; egyedül a dél-amerikai Andok déli szakaszán, Peru és Argentína határán merészkedik az Aconcagua 40 méterrel a 7000 méteres határ fölé. Ázsia pedig, az emberiség és minden kultúra őshazája a hegyóriások egész sorával ostromolja az egeket.

Mindezek az eget ostromló hegyóriások egyetlen platóban, a Pamír fennsíkban, vagy ahogyan a bennszülöttek büszkén nevezik: A világ tetejében futnak össze, jobban mondva, onnan indulnak ki. „Mint a polip - írja Sven Hedin - nyújtja ki a Pamír a maga hosszú sziklakarjait: nyugat felé a Hindukust, a hinduölőt, mert örök jege minden hindut megöl, aki forró hazájából fölmerészkedik, kelet felé pedig sugarasan ágaznak szerte a világ legimpozánsabb hegyláncai: északon a Tien-san, „Az Ég Hegyei”, középen az Altin-tag és Kuen-lün, délen pedig a Karakorum, a Himalája és a Transz-Himalája.”

Itt, ezen a vadregényes, ember alig lakta tájon székel a hegykirályok dinasztiája, élén hatalmas urával, a Mount Everesttel.

Magyar kutatók is gyakran megfordultak ezen a földrajzi, történelmi és nyelvészeti tekintetben egyaránt érdekes, párját ritkító vidéken. Ott járt nemzetközileg is elismert úttörőként Körösi Csoma Sándor, Tibet ősi nyelvének első avatott búvára, akinek haló pora fölé a dardzsilingi temetőben az Angol Keletkutató Társaság emelt síremléket. Megfordult e tájakon Lóczy Lajos is, gróf Széchenyi Béla kelet-ázsiai expedíciójának lelke, sőt a Transz-Himalája nevének is a magyar Lóczy Lajos a keresztapja. Amikor ugyanis Sven Hedin egyik nagy tibeti útjáról visszatért, előadást tartott a Londoni Földrajzi Társaság előtt és kifejtette, hogy a Himalájától északra, egy evvel párhuzamos hatalmas hegylánc húzódik és azt indítványozta, nevezzék el Transz-Himalájának, Hedin jelentése - írja Cholnoky Jenő Lóczy életrajzában (Földrajzi Közlemények 1920.) - „óriási feltűnést keltett és élénk vita indult meg, hogy jogos-e ez az elnevezés és nem jobb volna-e megtartani a Gangri nevet, mert ez ugyan csak egyetlen csúcsnak a neve, de már be van vezetve a tudományos irodalomba”.

„Az ülés lezajlása után az angol geográfusok legkiválóbbjai szép levélben fordultak Lóczyhoz - folytatja Cholnoky -, hogy mondjon ítéletet e kérdésben. Lóczy egyszerűen hivatkozott gróf Széchényi Béla kelet-ázsiai utazásainak tudományos eredményeire. Az I. kötet 567. oldalán a 111. ábra bemutatja Tibet hegyvonulatait s ott már jókora betűkkel be van írva, hogy „Trans-Himaláj”. Lóczy tehát már 1890-ben megjelent nagy munkájában publikálta ezt a fölfedezést, természetesen elméleti alapon.”

És ez a vidék, a Himalája vidéke, a második hazája a magyar Stein Aurélnak, aki a kasmíri havasok árnyékában, Shrinagarban piheni ki évtizedek óta korszakos expedíciói fáradalmait és itt írja kötetekre rúgó monográfiáit Serindiáról, a népvándorláskori kultúrák mozgalmas, ma már kihalt színteréről, Kína és India kultúrájának érintkezéséről.

A magyar kutatók azonban nemcsak Ázsia eddig felsorolt hegyláncainak megismeréséből vették ki részüket. Lóczy Lajos Kína belsejét, Cholnoky Jenő a mennyei birodalom hidrográfiáját tisztázták, Prinz Gyula pedig a Karatash, a Koktan-Tau, a Kara-Teke és Bolor-Tag homályát oszlatta el. Külön centrumként vonzotta kutatóinkat a Kaukázus ősrengetege.

Az ógyallai Besze János Károly a nagy Humboldt kíséretében már 1829-ben megfordult a Kaukázusban, járt arra Zichy Jenő gróf expedíciója is, legendás szerelemmel azonban Déchy Mór ragaszkodott a Kaukázushoz. Három évtized alatt hét expedíciót vezetett saját költségén az Elbrusz (5620 m) környékére, amelyet 1884-ben, az angol Douglas W. Freshfield után elsőként meg is mászott. Déchy expedíciójának köszönhetjük, hogy - Richthofen Ferdinánd bárónak, a berlini egyetem egykori világhírű geográfusának ítélete szerint - a magyar alpinista-geográfus felvételed alapján a Kaukázus a legjobban illusztrált Európán kívüli hegység.

[1] Amundsen életrajzát 1. a „Hat világrész” sorozat Amundsen kötetében: A Déli-sark meghódítása.

A HIMALÁJA ÚTTŐRŐI

„Szemeimnek nem volt pihenése egész áldott nap,
annyira féltem, hogy valami elkerüli őket.”
Tagore: Emlékeim

E kicsiny kötet során bennünket mégis a Himalája érdekel a legközvetlenebbül; pillantsunk hát be hófödte ormai, nyaktörő szakadékai közé, fussunk végig - avatott kalauzok karján - történetén és pedig úgy földtörténeti múltján, mint megismerése, térképezése, fölmérése mozzanatain.

Neve az indiai him = hó és álaja = székhely szavakból tevődött össze, annyit jelent tehát, hogy A hó hazája. A völgyében lakó bennszülöttek röviden Himála-nak, Hemaghiri-nek, Hemachal-nak, Hemakuta-nak (Havas hegy) is nevezik. Hatalmas, 2400 kilométeres hegylánca - Walter Flaig szemléltető hasonlata szerint - akkora, hogy Dél-Európán a Gibraltári-szorostól Konstantinápolyig végignyúlna. Európa büszkesége, az Alpok valósággal eltörpülnek a Himalája csúcsrengetege mellett. Gondoljuk meg, hogy az Alpok legmagasabb pontja a 4810 m Mont Blanc, amelyen kívül 69 alpi csúcs haladja meg a 4000 métert. Ha ilyenformán az Alpok átlagos magasságát 4000 méternek vesszük, jusson eszünkbe, hogy a Pamír és Tibet fennsíkja átlag 4000-5000 m magas, úgyhogy a Himalája óriásai ezek fölé a Mont Blanc-i magasságok fölé tornyosulnak ugyanolyan szédítő magasságokba. 13 csúcsa meghaladja a 8000 métert, 35 csúcsa 7500 méternél magasabb, félszáz pedig elhagyja a 7000 métert.

A Gellérthegyet több mint hússzor kellene egymás fölé tornyoznunk, hogy elérjük a Mont Blanc tetejét, ezt pedig csaknem meg kellene dupláznunk, ha a Mount Everest csúcsáig akarunk képzeletben eljutni. Ha a Ferenc József-csúcsot, Nagy-Magyarország legmagasabb tátrai pontját háromszor tornyoznánk egymásra, még (mindig közel ezer méter választana el a Hegyek Királyának koronájától, ha pedig a mai Magyarország legmagasabb csúcsához, a mátrai Kékeshez mérnénk a Mount Everestet, kerekszámban kilenc Kékest kellene egymás fölé helyeznünk, hogy elérjük a legendás Mount Everestet.

Ilyenféle méretekre gondoljunk, ha magunk elé akarjuk varázsolni a Himalája hegyrengetegét. Sven Hedin hatalmas hegyláncával, a Transz-Himalájával együtt, mint valami természetes kínai fal védi dél felől Tibetet, a dalai láma birodalmát. És ez a hatalmas kínai fal nemcsak Tibetet védi, de védi egyben Dél-Ázsia három szent folyójának forrásvidékét is. Az Indus és a Brahmaputra itt erednek a Himalája és a Transz-Himalája között, a Kailas, a Szent-hegy árnyékában, a Manasarovarból, a Szent-tóból s az Indus nyugat, a Brahmaputra kelet felé kerüli meg a Hó Hazáját, hogy azután délnek fordulva az Indus az Arab tengerbe, a Brahmaputra pedig, fölvéve a Szent Folyam, a Gangesz vizét, a Bengáli-öbölbe torkoljanak. A misztikus Elő-Indiát ekként karolják át keleten és nyugaton a szent folyamok, észak felől pedig a Himalája gerince áll őrt fölötte.