Fordította

Goretity Franciska

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Beatriz Williams – Lauren Willig – Karen White:
All the Ways We Said Goodbye

– A Novel of the Ritz Paris

Copyright © 2020 by Beatriz Williams, Lauren Willig, and Harley House Books, LLC.

All rights reserved.

Hungarian translation © Goretity Franciska, 2021

© Next21 Kiadó, 2021

borítóterv © Mumtaz Mustafa

borítófotók © Lipnitzki/Roger-Viollet/The Image Works
© Keystone-France/Getty Images

ISBN 978 615 819 153 1

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Tegyi Tímea

Előkészítés Tomka Eszter

Ebook Hársfai László

Korrektúra Tóth Andrea

Ez a mű csupán fikció. Minden név, szereplő, esemény a szerző képzeletének szüleményén vagy valós események fiktív feldolgozásán alapul. A valósággal való bármilyen egybeesés (események, helyszínek, személyek, szervezetek, élők vagy elhunytak) pusztán a véletlen műve.

ELSŐ FEJEZET

Babs

Langford Hall

Devonshire, Anglia

1964. április

ÉJJEL MINDIG ROSSZABB volt. Az árnyalak, aki követett engem minden ébren töltött órában, valahogy elérhetetlennek tűnt számomra, pár lépésnyire volt tőlem. Ez a tünékeny, villanó mozgás a látásom perifériáján kívül óriásira nőtt éjjelente. Mellém csúszott az ágyba, és fejét Kit párnáján nyugtatta, a hátamhoz simult a takaró alatt, éreztem a leheletét az arcomon a sötétben.

Néha, amikor ebben az ébrenlét és álom közötti világban lebegtem, azt képzeltem, hogy Kit visszajött hozzám és az ágyban fekszik a helyén, amelyet egy év után sem számoltam fel. Máskor, ahogy ma éjjel is, csupán emlékeztetett arra, hogy Kit végleg elment. A mellkasomban lakó bánat szoros görcse belém vájta éles karmait, és elűzte az elalvás minden reményét.

Sóhajtva félrelöktem az ágyneműt, és reszketve kimásztam az ágyból. A házban mindig hideg volt, különösen most, hogy szinte elviselhetetlenül üresen állt. Miután papucsot húztam és magamra vettem Kit köntösét, amely az ágy lábánál pihent, céltalanul bolyongtam Langford Hall huzatos, hideg folyosóin és szobáiban, amely Kit őseinek otthona volt.

Bár a szomszédos birtokon nevelkedtem három bátyámmal együtt, Langford Hallt ugyanúgy az enyémnek éreztem, mint Kit, mivel gyerekkoromban legalább ugyanannyi időt töltöttem ott, mint a saját otthonomban. Kislány korom óta imádtam a vörösesbarna György kori téglák elegáns szögletességét, és a három emeletet, amely a búskomor, manzárdos tető alatt sorakozott. A tizenkét osztatú, szárnyas üvegablakok arányosan oszlottak el az ajtó mindkét oldalán. De talán csak azért rajongtam ezért a helyért, mert Kit ott élt.

Azóta szerelmes voltam Kitbe, hogy négyéves koromban felvett maga elé a nyeregbe, miután kijelentettem, hogy a pónik kisbabáknak valók. Amikor nyolcéves lettem, megmondtam Charlesnak, a legidősebb bátyámnak, hogy egy nap feleségül megyek Kithez, annak ellenére, hogy több mint tíz év korkülönbség volt köztünk. Nevetett rajtam, de azt ígérte, megőrzi a titkomat. És meg is őrizte, magával vitte, amikor a háborúban lelőtték a La Manche csatornán túl.

Szorosan összehúztam magamon Kit köntösét, és nagyon igyekeztem nem megtestesíteni a tragikus hősnőket, akik azokban a regényekben szerepelnek, amiket a nővérem olvas. (Ezek gótikus, romantikus könyvek, melyekről azt hitte, senki nem tudja, hogy olvassa őket.) Lassan végigsétáltam az emeleti folyosón, és benéztem a gyerekeink három üresen álló hálószobájába. Csak egyikük nem volt az iskolában. Még a családi kutyánk, Dió, a whippet is elhagyott engem, csak hébe-hóba kegyeskedett lesajnálóan hozzám bújni, legtöbbször a meleg konyhát és Mrs. Finchet, a mogorva házvezetőnőt választotta. Semmi ráció nem volt abban, hogy Dió miért dönt úgy, hogy egy olyan nő után szegődik, aki naponta kijelentette, hogy nem szereti a kutyákat, de már régen feladtam, hogy értelmet leljek egy olyan világban, amely szemmel láthatóan minden logikát nélkülöz.

A magas ablakokon beszűrődő holdfény vezetett a folyosón át Kit dolgozószobájának zárt ajtajához. Haboztam, amikor megfogtam a kilincset, mert még mindig úgy éreztem, hogy betolakodó vagyok. Végtelenül kimerített ez az érzés. Belefáradtam abba, hogy úgy tegyek és úgy viselkedjem, mintha minden rendben lenne, mintha Kit csak egy rövid utazásra ment volna el, és hamarosan visszatérne. De nem fog. Tudtam ezt, mégis azon kaptam magam, hogy odafordulok hozzá este, hogy mondjak neki valamit, vagy hogy lábujjhegyen osonok el a dolgozószobája előtt, nehogy megzavarjam. Bután viselkedtem, de úgy tűnt, nem tudom magamban feléleszteni azt a magabiztos, megingathatatlan nőt, aki eleinte voltam, amikor Kithez hozzámentem. Azt a nőt, akibe talán még egy kicsit szerelmes is volt. Óvatosan megnyomtam az ajtót, amint elfordítottam a kilincset, és egy hosszú pillanatra megálltam a küszöbön. Kit pipafüstjének fűszeres illata szállt felém, és azon kaptam magam, hogy várakozóan lesek be a szobába, mintha csak az asztalánál ülne, vagy a kedvenc székében, ahol olvasni szokott az ablaknál. De a szag hamar elillant, és én újra az üres szobában találtam magam. Hogy erőt merítsek, az államat eltökélten előreszegtem, és úgy mentem előre, mintha vízként akarnának megfojtani az emlékek.

Kit a legtöbbet a hatalmas bőrkanapén lábadozott a háborút követő évben. Azelőtt majdnem két évig egy fogolytáborban raboskodott Németországban, és csillapíthatatlan köhögés kínozta, miután visszatért Langford Hallba, ami azért gyötörte, mert egyszerre egy kanál orvosságnál több nem maradt meg benne. Kék szeme mélyen süllyedt a gödrébe, pofacsontja madárszárnyként ugrott előre. A szülei orvosokat fogadtak mellé, hogy felügyeljék a gondozását, de én voltam az, aki mellette aludt a kiságyon, előbb a hálóban, majd a dolgozószobájában, amikor fenyegetőzött, hogy fellázad, ha még egy pillanatig ágyban tartják. Én csepegtettem vizet a nyelvére, és én etettem levessel, amíg elég erős nem lett ahhoz, hogy megtartsa a kanalat.

Itt borogattam nedves kendővel a lázas homlokát, fogtam a kezét, és hallgattam a szinte összefüggéstelen motyogásait, amelyek csupán sejtették a borzalmakat, amiket átélt: hogyan imádkozott, hogy haljon meg végre, csak hogy elmúljon az állandó éhség, fázás és fájdalom. Más dolgokról is beszélt, olyanokról, amelyeket utána soha nem említett. Olyanokat, amiket én sem hoztam fel többé. Hiányzott a két hattyút ábrázoló pecsétgyűrű is, amelyet mindig magánál hordott, de aztán ezt sem említette senki, ahogy az emlékét sem, amely összegabalyodott a Franciaországban töltött idővel. Mintha azok az évek nem is lettek volna, ha nem beszélünk róluk, és csak azokban a kitörésekben éltek volna tovább, amelyeket éjszakai rémálmok tápláltak néha. Úgy találtam, ha a kellemetlen dolgokat figyelmen kívül hagyjuk, könnyebb úgy tenni, mintha nem is léteznének.

Korábban mindig szőrszálhasogató voltam az igazságot illetően, szembenéztem a kellemetlenségekkel, és előre leszámoltam velük. De rájöttem, hogy vannak pontok, amelyek túl érzékenyek ahhoz, hogy rájuk tapintsunk, túl fenyegető az összeomlás veszélye. Ezért amikor Kit megkapta a levelet azután, hogy majdnem egy évig otthon volt, az ujjamra húzta az anyja zafír jegygyűrűjét, és azt terveztük, hogy az új évben összeházasodunk, ellene mentem mindennek, és elrejtettem mindazt, aminek korábban hittem magamat. Túl pragmatikus voltam ahhoz, hogy végképp megsemmisítsem őket, a tudatom gyógyírjaként továbbra is bennem éltek, soha nem feledkeztem meg róluk igazán. Olyanok voltak, mint egy ketyegő bomba, amelyről tudtam, hogy a robbanása éppen olyan hirtelen lesz, mint amennyire pusztító.

A tekintetem a dolgozószoba ablakára tévedt, követve a fehér holdfény sugarát, amely arra a kis kerti kőépületre vezetett, ahol Kit apja, Robert Langford a legtöbb népszerű kémregényét írta. Tess, az özvegye, gyásza zálogául elrendelte, hogy zárják le a férje halála után. Bámultam a szürke kő ragyogását, ahogy egy megtört szív emlékműveként állt a tó közepén. Soha nem tartottam magam szentimentális típusnak, de ettől a látványtól megálltam és elgondolkodtam, hogy talán nekem is egy ilyen nagystílű gesztust kellene gyakorolnom a saját gyászom elismeréséül. De talán az is elég, hogy csak bolyongok Langford Hallban, mint valami éjjeli kísértet.

Egy utolsó pillantást vetve Kit asztalára (amelyen a pipája még mindig az üres hamutálban feküdt) otthagytam a dolgozószobát, majd megtorpantam a lépcső aljában, utálkozva a gondolattól, hogy visszafeküdjek az ágyba. Talán más hálószobát kellene választanom, vagy átrendeznem a bútorokat. Vagy azt tehetném, amit mindenki tanácsol Kit halála óta: küszöböljem ki az adókat és írassam a kúriát a nemzeti műemlékvédelemre. De hogy tehetném? Langford Hall Kit öröksége, a hely, ahol szerelmes lettem, és ahol a gyerekeinket neveltem. Teljesen elképzelhetetlen, hogy idegenek járkáljanak az Exeter szőnyegeken a kereteikből letekintő Langford ősök portréit bámulva.

Mielőtt tudatosult volna bennem, hogy merre tartok, már vitt is a lábam. Úgy tettem, mintha Diót hallanám nyüszíteni, és azért kellene a meleg konyhába mennem, hogy meggyőződjek arról, jól van és van víz a tálkájában. Én lennék az utolsó, aki beismeri, hogy nekem van szükségem egy élőlény meleg vigasztalására, még akkor is, ha az csak egy négylábú, azért, hogy kibírjam az éjszakából hátralévő időt.

Leültem egy székre a megrongálódott konyhaasztalhoz, és néztem Diót, ahogy kikászálódik az ágyából. Egy mártír tekintetével emelte fel a fejét, mélyet sóhajtott, mielőtt kikecmergett a kényelmes kis vackából, és odabaktatott hozzám. Kötelességtudóan leült a székem mellé, és fejét az ölembe hajtotta, hogy megsimogathassam a selymes fülét. Most már fáradt voltam, és végtelenül megnyugtatott az ölemből jövő halk horkolás és az áporodott kutyalehelet. Lehunytam a szemem, és az utolsó éber gondolatom az volt, hogy az ördögbe is élhetnék túl még egy napot.

NEHÉZ, TOMPA PUFFANÁSRA ébredtem az asztalon. Felkaptam a fejem, de azon nyomban megbántam a hirtelen mozdulatot, ahogy a nyakam visszaugrott a helyére, miután egész éjjel ebben a kényelmetlen pozícióban feküdt. Az ölem kihűlt: kutyatársam már régen elhagyott ágyacskája kényelméért és az öntöttvas tűzhely melegét élvezte, amelyet szemmel láthatólag begyújtottak.

– Nem kellene a konyhában aludnia, Mrs. Langford. Nem helyénvaló.

Mrs. Finch beesett arcára pislogtam. A házvezetőnő szemét felnagyította a vastag szemüveglencse, amitől úgy nézett ki, mint egy riadt pinty.{1} A kora meghatározhatatlan volt; apró fürtökbe dauerolt haja és formátlan otthonkája miatt semmilyen módon nem lehetett következtetni arra, hogy mennyi idős. Hosszú éveken át Mrs. Finch anyja volt Langford Hall házvezetőnője, amíg el nem költözött egy villával közelebb a faluhoz, ezután Mrs. Finch vette át a helyét. Az anyját is Mrs. Finchnek hívták, de reméltem, hogy ez csak egy, a pozícióval járó név volt, nem pedig valami hiba révén alakult így a családfa.

Újra pislogtam, és rábámultam a kupac postára, amit mellém ejtett az asztalra.

– Sajnálom, Mrs. Finch. Csak pihentetni akartam a szemem egy percig.

– Inkább úgy tűnik, megint fent volt és kóborolt – sziszegte Mrs. Finch összeszorított ajkakkal. Állával a postára bökött. – Ez már egy hete gyűlik itt. Teszek fel vizet, aztán beviszem a teáját és a pirítóst a reggelizőszobába, ahol kényelmesebben nézheti át őket.

A konyha Mrs. Finch felségterülete volt, és neheztelt minden betolakodóra, beleértve a ház úrnőjét is. Elbántam egy egész testületnyi erőszakos asszonnyal a Nőegyletnél, irányítottam tucatnyi kisgyereket és jószágot a helybéli templomban a betlehemes játékhoz, könnyedén és higgadtan megrendeztem az éves sportünnepélyt Langford Hall területén, de Mrs. Finchcsel képtelen voltam vitatkozni. Talán azért, mert gyanítottam, hogy Mrs. Finch szerint Kit jobban is megnézhette volna, kit választ feleségül. Valaki olyat, aki megőrzi a szépségét és fiatalos hamvasságát, és nem „hagyja el magát”, ahogyan a nővérem szólt meg azért, hogy nem érdekelnek a ruhák és az egyéb nőies dolgok, amiket azért használ az ember, hogy a szülés után is megőrizze a vonzerejét. És talán azért, mert tudtam, hogy Mrs. Finchnek valószínűleg igaza van.

– Igen, persze – mondtam. Lenéztem az ölembe, és szégyenkezve vettem észre, hogy még mindig Kit tengerészkék köntösét viselem. – Gondolom, először meg kellene mosakodnom és fel kellene öltöznöm.

Talán csalódottságnak lehet mondani, ahogy Mrs. Finch rám nézett és diszkréten felém biccentett. A konyhából kifelé menet felkaptam a borítékhalmot, és lassan elindultam a lépcső felé, miközben mindegyiket átfordítottam valami érdekesebb után kutatva, mint a szokásos számlák és az enyhén fenyegetőző hangvételű késedelmi értesítések, amelyek Kit halála óta riasztó gyakorisággal érkeztek.

Nem arról volt szó, hogy nem tudtam kezelni a család pénzügyeit, egyszerűen csak arról, hogy mindig Kit intézett mindent. Még az apám is megmondta annak idején, hogy jó érzékem van a számokhoz, és emiatt Diana, az én tökéletes nővérem láthatóan elsárgult az irigységtől. Mintha nem lett volna elég neki, hogy az egész családból neki jutott minden pózolás és divatimádat. Megfogadtam, hogy végre odaülök Kit asztalához, és átnézem a betétkönyveket, hogy lássam, mi micsoda. Nemsokára. Amikor majd elég erőt gyűjtök. Mostanában mindig olyan kimerült vagyok. Belefáradtam abba, hogy mindennap azt kívántam, bárcsak lennék már jobban, bárcsak feltűnne valami cél vagy remény a horizonton. Hogy bárcsak visszanyerhetném azt az örömöt, amit a régi életem nyüzsgésében leltem.

Megálltam, amikor észrevettem egy szokatlan bélyeget az egyik borítékon. Az amerikai légiposta piros, nyolccentes bélyege volt, rajta a pilótanő, Amelia Earhart képével. Kivehetetlen és vastag betűkkel firkálták rá az elejére a nevemet és a címemet fekete tintával. Úgy tűnt, a feladója nem egy brit elit iskolában végzett, tehát valószínűleg nem Kit egyik régi iskolai barátjától származó részvétnyilvánítás.

A bal felső sarokra néztem, hogy elolvassam, ki a feladó. A. Bowdoin, Esq., Willig, Williams & White, 5 Wall Street, New York, NY. Azt gyanítottam, hogy Bowdoin vagy temetkezési vállalkozó vagy ügyvéd; soha nem értettem igazán a kettő közötti különbséget, amikor halálról és adókról volt szó. A lépcsőn felfelé menet az ujjamat a boríték résébe dugtam, hogy felszakítsam, mert nem szívesen vettem a fáradságot, hogy elmenjek egy papírvágó késért. A többi levelet a hónom alá vettem, kihúztam a borítékból a benne lévő levélpapírszeletet, és olvasni kezdtem.

Kedves Mrs. Langford!

Fogadja részvétemet néhai férje, Christopher Langford haláláért. Soha nem volt hozzá szerencsém személyesen, de az apám, Walter, nagy csodálója volt, és sokat mesélt nekem a férje merészségéről és bátorságáról, amelyről a háborúban tett tanúbizonyságot.

Csak nemrég értesültünk férje eltávozásáról, amikor az apám egyik háborús barátja elküldte nekünk a Timesban megjelent nekrológját. Sokáig tartott, mire ideért, ezért telt el ilyen sok idő, mire felvettem Önnel a kapcsolatot. Tisztában vagyok vele, hogy a levelem meglepetést okoz majd, és talán legjobb esetben is csapásként éri Önt. Mindazonáltal remélem, meghallgatja a magyarázatomat, és talán még a támogatását is elnyerhetem.

A nekrológban említésre kerültek az Ön férjének franciaországi hőstettei, amelyeket a háború alatt hajtott végre, illetve a La Fleur{2} néven ismert francia ellenállóhoz fűződő kapcsolata. Talán nem ismert Ön előtt, hogy ez a hölgy közszájon forog a franciáknál, és hírneve szinte mitikus méreteket öltött; olyannyira, hogy egyesek úgy tartják, soha nem is létezett.

Ahogy lassan haladtam a lépcsőn felfelé, megtorpantam, megragadtam a korlátot, mire a többi boríték kicsúszott a hónom alól, majd lebukfenceztek a lépcsőn. La Fleur. Behunytam a szemem, remélve, hogy ettől lecsillapszik a légzésem, majd kiengedtem a levegőt. Persze hogy hallottam már ezt a nevet. De nem a történelemkönyvekből vagy a francia ellenállásról szóló cikkekből. Kit szájából hallottam egyszer, amikor meglehetősen magánkívül volt a hazatérése után, nem tudtam, hogy élni vagy halni fog-e, és abban sem voltam biztos, hogy ő melyiket szeretné. Virágom, ezt suttogta halkan, úgy, ahogy valaki a szeretőjét szólítja. Leírva is láttam ezt a nevet. Egy másik levélben.

A falnak dőlve hallgattam, ahogy Mrs. Finch zörög a konyhában és a saját levegőm dühös darázsrajként rajzik ki a tüdőmből. Újra kinyitottam a szemem, felemeltem a levelet, és kényszerítettem magam, hogy tovább olvassam.

Az apámat szélütés érte, ami megnehezíti a vele való kommunikációt, hiszen alig tud beszélni és írni. De amikor felolvastam neki a nekrológot, és La Fleur említésre került, kifejezetten felkavarta és feldúlta. Miután sikerült megnyugtatnom, világossá vált számomra: az apámnak oka van feltételezni, hogy La Fleur egyáltalán nem háborús hős volt, hanem az elképzelhető legnagyobb áruló; és leginkább az apámat árulta el. Tönkretette az életét – és csak mostanában kezdtem megkísérelni, hogy megértsem, mi történt.

Az apám a háború alatt a titkosszolgálatnál dolgozott. Úgy volt elrendezve, hogy egy fontos küldeményt fog La Fleurtől átvenni. Azt mondták neki, hogy egy rendkívül fontos küldemény érkezik hozzá az ellenállás számára, amiben nagyon értékes gyémántok és rubinok vannak. Nem mondták el pontosan, mit kell keresnie, mert túl veszélyes lett volna, és La Fleur csak annyit árult el neki egy üzenetben, hogy „keresse a farkast a kereszttel”.

La Fleur nem került elő akkor éjjel, és apám üres kézzel távozott. Pár hónappal később azonban a náci tisztek feleségei sorra kezdtek gyönyörű gyémánt és rubin ékszerekben mutatkozni a nyilvánosság előtt, és emiatt sokan spekulálni kezdtek, hogy az apám hazudott, és hasznot húzott az ellenállásnak szánt kincsből.

Megállás nélkül faggatták, végleg tönkretették a jó hírét, ő mégis végig megőrizte az ártatlanságát. Az évek során nemcsak La Fleur árulása ragadt rajta, hanem önhibáján kívül ő maga is abba a helyzetbe került, hogy árulónak és tolvajnak bélyegezték. Én mit sem sejtettem arról, hogy egész életében hiábavalóan küzd azért, hogy tisztára mossa a nevét és megtalálja a szökevény La Fleurt. Attól tartok, apám élete a végéhez közeleg, és utolsó kívánsága, hogy én képes legyek sikerre vinni azt, amiben ő elbukott.

Több ízben folyamodtam levélben különböző kormányhivatalokhoz, mind itt, az Államokban, mind Franciaországban, hogy szolgáltassanak több információt, de falba ütköztem, mivel sok háborús feljegyzés még mindig titkosított. Némi kutatómunka után és az apám elmondásai alapján próbáltam összerakni a képet, de arra jutottam, valószínű, hogy a történet nyitjának legalább egy része az Ön férjének holmija közt lapul, vagy akár azokban az elbeszélésekben, amelyeket Önnel oszthatott meg a háborús éveiről.

Elnézését kérem, ha a levelemet nemkívánatosnak tartja gyászának ebben az időszakában, de egy részem azt reméli, nemcsak tud nekem segíteni, de hajlandó is arra, hogy újra feltárja a férje múltjának ezt a darabját.

Elintéztem, hogy április 20-ával kezdődően, egy rövid időre a vállalatom párizsi irodájába kapjak kihelyezést. Tisztában vagyok vele, hogy nem sokkal az érkezésem előtt értesítem, és mivel Ön nyilván nagyon elfoglalt életet él, nem tud a csatornán túlra utazni. Mégis késztetést érzek arra, hogy megkérdezzem – arcátlan és amerikaias, tudom. De hiszem, hogy Párizsban a helyem és La Fleurt kell keresnem, emellett leghőbb kívánságom, hogy Ön is csatlakozhasson hozzám ebben a küldetésben. Az apám soha nem találkozott Önnel, mégis biztos benne, hogy a nő, akit Kit Langford feleségül vett, olyan erő kell hogy legyen, amivel érdemes számolni. Nem szoktam fogadni, de most mégis arra tennék, hogy igaza van.

A Ritzben fogok megszállni, így a levelezését kérem, oda címezze, mivel utasítottam őket, hogy minden olyan levelet továbbítsanak az irodámba, amely akkor érkezik, mielőtt én magam a városba érek. Alig várom, hogy halljak Ön felől, vagy ami még jobb lenne, hogy találkozzunk Párizsban.

Üdvözlettel:

Andrew Bowdoin, Esq.{3}

Reszketett a kezem, ahogy újra és újra elolvastam a levelet. Aztán óvatosan megint összehajtottam, és visszatettem a feltépett borítékjába. Nem törődve a posta többi részével, ami szétszóródott a lépcsőn, felmentem a tetejéig, majd átvágtam a hosszú folyosón egészen a végén lévő ajtóig. Minden lépéssel egyre célirányosabban haladtam, és minden lépéssel nőtt a haragom az iránt a titokzatos nő iránt, akivel kénytelen voltam a férjemet megosztani majdnem húsz éven keresztül. Az elképzelhető legnagyobb áruló.

Feltéptem a padlás lépcsőjére vezető ajtót, mit sem törődve az arcomba csapó porfelhővel, ami tüsszentésre ingerelt, és a használatlan tér jeges, dohos levegőjével, amitől vacogott a fogam. Odaértem az utazóládához a sarokban, ahova nem tértem vissza, mióta azt hittem, eltemettem La Fleur emlékét. Ketyegő bomba, valóban.

Újabb tüsszentést követően letérdeltem a bőrönd mellé, feltoltam a csatot, és kinyitottam a fedelet. Kihúztam egy vászonkötésű könyvet, és a porréteggel nem is foglalkozva hagytam, hogy a kezemben pihenjen, miközben visszaültem a földre. Végigsimítottam a kezem a címen, ahogy elolvastam a barátságtalan fényben. A Vörös Pimpernel. Ez volt az egyetlen, amit Kit meg tudott tartani a táborban, újra és újra elrejtve, nehogy elkobozzák. Kit egyszer bevallotta, hogy ez volt a túlélés záloga, a szerencsekártyája. Amikor eléggé rendbe jött, megkért, hogy dobjam el, mivel ez a múltja részét képezte. És akkor megkérte a kezem.

A borító után kinyitottam, és elolvastam, amit belenyomtattak. Le Mouton Noir,{4} Rue Volney, Paris. Lapozni kezdtem a könyvet. Egy összehajtogatott papírdarabnál nyílt ki, egy újabb levél volt, amit Kitnek küldtek egy évvel a hazatérése után. Nem kellett elolvasnom, hogy tudjam, mi áll benne. Elégszer olvastam a francia szavakat ahhoz, hogy beleégjenek az agyamba.

Drága Kitem!

Ó, hogy mennyire hiányoztál. Alig léteztem ezekben az elmúlt években, amióta utoljára elbúcsúztunk. Vártam a híreket rólad, hogy tudjam, megmenekültél-e. Olyan régen nem láttam az arcod, de úgy emlékszem rá, mint a sajátomra. Látom magam előtt minden éjjel, amikor elalszom, és ez olyan, mintha megint velem lennél Párizsban, ahol annyi pusztulás közt találtuk meg a szerelmet. Amikor azt mondtad nekem, hogy a hattyúk egy életre választanak párt.

Emlékszel az ígéretre, amit egymásnak tettünk? Hogy ha mindketten élünk, találkozunk a Ritzben. Szóval drágám, találkozz velem a Ritzben karácsonykor! Újévig várok rád, és ha nem jössz, tudni fogom, hogy új életed van, és én már nem vagyok a része. Nem fogok írni többé. Csak azt remélem, emlékszel rám és arra a rövid időre, amit együtt töltöttünk. Tudd, hogy mindig szeretni foglak.

Örökké a Tiéd:

La Fleur

Majd’ szétvetett belül a düh, amelyet a bűntudat, az árulás és a gyász táplált. És az a cáfolhatatlan tény, hogy soha nem én voltam a férjem számára a legfontosabb nő. Visszalöktem a levelet a könyvbe, lecsaptam a bőrönd fedelét, majd lesiettem a padlásról, A Vörös Pimpernel-t a mellemhez szorítva.

Levonultam Kit dolgozószobájába, papírt és tollat vettem elő. Mielőtt meggondolhattam volna magam, levelet írtam Mr. Bowdoinnak, hogy szobát foglalok a Ritzben és szeretnék találkozni vele, miután 20-án megérkezem. Aláírtam mint Mrs. Barbara Langford, és lezártam a borítékot.

Ahogy odatettem a levelet a hallban lévő asztalra, hogy küldjék el a kimenő postával, múló aggodalomként futott át rajtam, hogy vajon mit gondolhat Mrs. Finch, de gyorsan elhessegettem a gondolatot. Belefáradtam abba, hogy szellemekkel harcoljak. Itt volt az ideje, hogy túllépjek ezen.

MÁSODIK FEJEZET

Aurélie

Ritz Hotel

Párizs, Franciaország

1914. szeptember

DRÁGÁM, PRÓBÁLJ MEG pihenni! Elszédülök attól, ahogy fel és alá járkálsz. Tudod, attól, hogy kitaposod a szőnyegemet, még nem mennek el a németek.

– A pezsgőivástól sem – motyogta Aurélie, de az anyja nem hallotta meg.

Az anyja soha nem hallotta meg őt.

Még most sem, amikor a németek alig harminc kilométerre vannak Párizstól és a vonatok vidékre indulnak, hogy evakuálják azokat, akik félnek; amikor a kormányt száműzték Bordeaux-ba, az anyja most sem engedte, hogy bármi is megbontsa a drága szalonjának rendjét. Kapkodva lécládákba csomagolhatják és Toulouse-ba küldhetik a Louvre kincseit, és az a szomorú Monsieur Proust nyugodtan viheti a panaszait és a madeleine kekszeit, elkotródhat, hogy élvezze a cabourgi tengerpart örömeit (olcsón megúszta, gondolta Aurélie), de a híres Boldoni Courcelles grófnéról készült portréja még mindig a kandalló felett lógott a Ritzben, a Suite Royale-ban, Rodin egyik rafinált kis szobra még mindig a talapzatán töprengett, és az anyja sleppjéhez tartozók továbbra is a grófnő elegáns toalettjét csodálták, nevettek a szellemes megjegyzésein és ették a cukrozott süteményeit.

Fogadni mert volna, az anyja nem hagyná, hogy egy olyan apróság, mint egy megszállás, kellemetlenséget okozzon neki.

Amikor ledobták a bombákat a német monoplánokból, az anyja csak annyit mondott:

– Nagyon remélem, hogy nem törik be az ablakokat. Úgy szeretem a kilátást.

Ez az aranyköpés mostanra már bejárta Párizst, és Madame la Comtesse de Courcelles-t a francia lelkierő ékes példájaként emelte pajzsára a nemzetközi sajtó, amiről Aurélie úgy gondolta, hogy ez némileg túlzás, tekintve, hogy az anyja amerikai, egy örökösnő, aki egy francia grófhoz ment feleségül és soha nem tért vissza. Bármilyen is volt a szülei házasságának korai szakasza, Aurélie keveset tudott róla; csak arra emlékezett, hogy mire négyéves lett, az apja állandó lakhelyéül a családi sasfészket választotta Picardie-ban, és a Jockey Clubban szállt meg, ha az üzleti ügyei éjszakára is a városban marasztalták, míg az anyja, elhagyván a courcelles-i kúriát, Faubourg Saint-Germain-ben, a Ritz második legfényűzőbb lakosztályában rendezkedett be, körülvéve magát művészekkel, költőkkel, helyi amerikaiakkal, brit esztétákkal és német filozófusokkal. Röviden, Európa szemétjével. Az anyja, gondolta Aurélie bosszúsan, azt az ideát testesítette meg, ami egy amerikai fejében él a francia nőről: kifogástalan megjelenésű, tarsolyában mindig tartogat egy szellemes megjegyzést, ízig-vérig városi, és körülbelül annyira francia, mint egy kaliforniai bor.

Aurélie az apja révén De Courcelles volt. Bemutatták a bals blancs-on;{5} meghívták a Faubourgok teadélutánjaira és báljaira, ahogyan az várható volt. De tudta magáról, hogy gyanús személy, betolakodó, idegen a saját köreiben, a régi francia nemesség rokoni hálózatában. A valódi, ősi nemesség világában – a bonapartista felkapaszkodók vagy az orléans-i arrivisták közegéhez képest. És bár az apja ágán a felmenőit Nagy Károlyig vezethette vissza, Aurélie-t a tradicionális társadalmi körök sutyorgása övezte a huzatos szalonokban: Mégis milyen lehet ez a lány egy ilyen neveltetés után? Minnie Gold minden milliója sem tudta a szégyenfoltot fehérre mosni – bár azok a milliók nagyon jól jöttek, amikor az öreg kastély tetőjét rendbe kellett hozatni.

De mégis, a kislány. Nem igazán közülünk való. Ezt suttogták a háta mögött. Lehet, hogy magas, akár az apja, örökölte egyenes, sötét szemöldökét – a De Courcelles-szemöldököt: olyan megkülönböztető jel, mint egy királyi anyajegy, amit a képmásokra véstek a családi kápolna faragott sírkövein, vagy olajfestményeken örökítettek meg, és élőben ott ragyogott az apja szeretett arcán –, de a haja az anyjáé volt, finom szálú, rendezetlen, vattaszerű és hamvasszőke, olyan, mintha egy szappanreklámból lépett volna elő. Közönséges, mondták rá. Mint az anyja. Annak ellenére, hogy ez nem így volt, legalábbis ha az ember jobban megnézte, mást gondolt róla. De senki nem nézte meg alaposan.

Aurélie azt kívánta, bárcsak férfinak született volna, hogy bizonyítsa, nincs igazuk. Akkor kitűnhetett volna egy csatában, hősiességről tehetett volna tanúbizonyságot, miközben a hazájáért harcol. Akkor kitüntethették volna a Becsületrenddel, ahogyan az apját, bár még csak tizenöt volt, és hazudott a koráról, hogy kardot ragadhasson a poroszok ellen 1870-ben. Be kell ismerni, hogy a francia haderőket visszaszorították, és az apja a többi csapattal együtt kénytelen volt visszavonulni Párizsba, ahol szörnyű nélkülözéseken kellett keresztülmennie az ostrom ideje alatt, de a bátorságát senki sem vitatta. Ez volt az első dolog, amit mindenki említett az apjával kapcsolatban. „Emlékszik a mont-valérieni ütközetre?” És elismerően biccentettek a vakmerőségét nyugtázva, mintha csak öt, nem pedig majdnem ötven évvel korábban történt volna.

Franciaországot ismét veszély fenyegette, és ő, Aurélie mit csinált mindeközben? Durcásan üldögélt az anyja szalonjában, míg egy idős ókortörténész professzor duruzsolt neki Caesar háborúiról és arról, hogyan úszták volna meg ezt a kutyaszorítót, amiben most vannak, ha a tisztikarból többen vették volna a fáradságot, hogy bejárjanak az óráira.

– Igen, de Caesarnak voltak vonatai? – kérdezte az anyja, kihúzva a megjegyzés méregfogát azzal, hogy közben újabb süteményt nyújtott oda a professzornak. Aurélie nagyapja valami vonatokkal kapcsolatos ügylettel szerezte a vagyonát közvetlenül az amerikai polgárháború után. Az anyja igencsak szerette emlékeztetni az embereket erre.

– Rilla, drágaságom, csengetnél, hogy hozzanak még kávét?

Ahogy Aurélie elment a csengőt meghúzni, hallotta, ahogy a professzor mereven kijelenti:

– Teherhordó szekerei voltak, ami hozzávetőlegesen ugyanaz.

– Úgy képzelem, azok valamivel lassabbak – mondta Maman.

– Nem lassabbak, mint a mi seregeink mostanság. – Az anyja egy másik vendége előredőlt, megragadva a lehetőséget, hogy magára vonja a grófné figyelmét. – Hallotta, hogy nincs elég vonat, amivel a csapatokat a frontra szállíthatnák? Lefoglalják a taxikat.

– Ha nem lesznek taxik, hogy járunk majd az Operába? – mormolta Maman.

– Dehát az Opera zárva van – mondta a professzor színtelen hangon.

Maman egy pillanatra lehunyta a szemét.

– Igen – rebegte. – Tudom.

Aurélie tudta: számára szörnyű megpróbáltatást jelent, hogy az összes okos, fiatal férfi elment, legtöbben a háborúba. Harcolni, mint Maximilian von Sternburg, és vélhetően a rossz oldalon.

– Utánanézzek, hogy megérkeztek-e az újságok? – kérdezte Aurélie túl hangosan, belevágva az anyja beszámolójába, bármiről is beszélt. Bár nem tudta, hogyan jutott az eszébe Herr von Sternburg. A németekről, gondolta. – A La Patrie már minden bizonnyal megérkezett.

Az anyja ránézett a kandallópárkányon díszelgő ormolu óra számlapjára, aminek a tetején egy aranyozott Bacchus támaszkodott, miközben két kerub szőlőszemeket potyogtatott a szájába.

– Négy óra van. Már a La Liberté-nek is itt kell lennie.

Mióta bejelentették, hogy kitört a háború, a napot az újságok érkezése szerint osztották be. A Le Matin a reggeli csokoládéhoz, a Le Paris-Midi délben, a La Patrie háromkor, a La Liberté négykor, és a L’Intransigeant hatkor. Maman ezt az egyetlen jelét mutatta annak, hogy törődött fogadott országa sorsával: felékszerezett kezével kitartóan kapkodott a napilapok után. Nem mintha túl sok hasznot hajtottak volna. A kormány kiadott egy rendeletet augusztusban: betiltotta, hogy katonai információk jelenjenek meg a lapokban, vagy bármi olyan hír, ami a nemzeti morál bomlasztását szolgálhatná. Ez azt jelentette, hogy az emberek kevéssé olvastak olyasmit, ami ténylegesen számított. De még ez a kevés is elég volt ahhoz, hogy az órát vizslassák és az újságkihordókat nyaggassák.

– Azt mondják, megint az lesz, mint 1870-ben – mondta a professzor. – Patkányokat fognak sütni vacsorára.

– Biztos vagyok benne, hogy az itteni séfek még a patkányból is ételkölteményt varázsolnak – állapította meg Maman, aki elsiklott a tény felett, hogy Párizs férfilakosságával nagyrészt a konyhai személyzetek tagjait is besorozták.

– Emlékszem, milyen volt legutóbb – mondta a professzor sötéten. – A németek a kapuknál.

– Plus ça change{6} – vonta meg Maman a keskeny vállát, a sleppje pedig úgy nevetett, mintha valami észveszejtően szellemeset mondott volna. Aurélie mindegyiket utálta: a külvárosi férfiakat a lila nyakravalóikban, a művészeket a festékfoltos zakóikban, és a költőket, akik azt képzelték magukról, hogy felette állnak a háború minden otrombaságának. Itt nem voltak jelen sem az ipari fejlődés zászlóvivői, sem a tettek emberei; az anyja már eleget kapott ezekből a New Yorkban töltött fiatalkori éveiben, mondta. Inkább foglalkozott a filozófusokkal és a fainéants-okkal,{7} akik túl öregek vagy semmirekellők ahhoz, hogy egyenruhát húzzanak.

– Ez nem vicces – tiltakozott Aurélie, kezével a díszes kilincsen. Akármit is írtak az újságok, akárhogy is próbálták emelni a közhangulatot, nem volt mit tenni. Vesztésre álltak. Kifordult a sarkából a világ, minden elérhető csapatot bevetettek, minden tartalékot, minden épkézláb férfit, mindenkit nyugatra vezényeltek, hogy még egy utolsó kísérletet tegyenek Párizs megvédésére.

Vajon a németek már lerohanták Courcelles-t? Vajon az apja megint kivont karddal rontott a csatába, ahogy annak idején, egy emberként egy egész sereg ellen? Nem voltak hírek, sem lehetőség, hogy hozzájuk jussanak. Minden kommunikációs vonalat elvágtak, teljes zűrzavar uralkodott. Aurélie az apja pozícióját és az anyja hírnevét próbálta meg latba vetni, hogy információt csikarjon ki a hadügyminisztériumtól. Céltalanul küldözgették egyik részlegről a másikra, néhányan meghajlással és udvarias szóval illették, majd miután hosszú órákig rángatták ide-oda, megmondták neki, hogy mindenhol kémek vannak, és nem szolgáltathatnak ki semmilyen információt.

– Én aligha vagyok kém – tiltakozott Aurélie. – Én a De Courcelles család lánya vagyok.

Ez olyan név volt, aminek súlya kellett hogy legyen. A felmenői Jeanne d’Arckal harcoltak. De ez a tisztviselő, egy nagyon jelentéktelen kis tisztviselő csak a fejét rázta és ismételgette, hogy semmit nem tud mondani neki.

– Nem tud, vagy nem akar? – kérdezte kétségbeesetten Aurélie. – Tud bármit az apámról? Akármit?

De a férfi nem válaszolt, csak eligazgatta a zakója szárnyait, és újra kényelembe helyezte magát az asztalánál, mintha Aurélie egyáltalán ott sem volna.

Nem tudta, melyik lenne a rosszabb: ha lenne hír az apjáról, a népéről, csak nem mondanák meg neki, vagy ha tényleg nem tudnák, és a hadügyminisztérium éppen olyan sötétben tapogatózna, mint mindenki más. Ez nem volt bizalomkeltő.

– Ha a németek bevennék Párizst… – kezdett a mondandójába, de megállt, mert nem tudta elképzelni.

– Akkor békével megadjuk magunkat – jelentette ki az anyja tárgyilagosan.

– Miféle békét lehet kötni a németekkel? – Az apja 1870-es történetei összekeveredtek az újságok pátoszával, tele legyilkolt belga csecsemőkkel, meggyalázott asszonyokkal, kifosztott és a földdel egyenlővé tett falvakkal.

– Nem barbárok ezek mind, drágám. – Maman ajka keserű mosolyra húzódott. – Az ember mégsem hihet el mindent, amit a La Patrie-ben olvas.

Aurélie utálta, amikor éreztették vele, hogy még fiatal és naiv.

– De nem is mind költők – vágott vissza.

Párizs, legalábbis az anyja szalonja egy bizonyosfajta német nemesembert vonzott. Szemmel láthatólag mind Goethét idézett, Rimbaud verseit olvasta, és erős érzelmekkel viseltetett Proust munkássága iránt. Nagyon nehéz volt elképzelni az anyja sleppjéhez tartozó németeket, ahogy csecsemőket nyársalnak fel a sisakjuk peckére.

Ugyanakkor németek voltak. Csak az ég tudja, miket művelnének. Vagy hogy miket művelnek ebben a pillanatban.

– Nem, úgy képzelem, nem – mondta az anyja. – De ettől férfi a férfi. Ha vége lesz a háborúnak, akár még azt is elképzelhetőnek tartom, hogy újra megkedveljük őket.

Megkedveljük őket? Több ezren meghaltak, és még több ezren meg is fognak, katonák rohanták le Franciaország egész térségeit. Ilyesmit hogy lehetne megbocsátani? Hogy teázhatna az ember együtt a leigázóival?

– Ha talán francia lennél… – Aurélie a nyelvébe harapott, tudván, hogy csak gúnynak teszi ki magát. – Mindegy.

– Megbocsátanak? – Maman a vendégei felé nyájas mosolyt küldve felkelt ülőhelyéről, és megállt Aurélie mellett. Anyjának jellegzetes parfümje, és ahogy a selyemszoknyái susogtak mozgás közben a lába körül, felkavarta Aurélie-ben a régi szeretet és a neheztelés együttesét. Valaha mindez a megnyugvást jelentette számára; újabban már épp az ellenkezőjét. Aurélie mereven kihúzta magát, ahogy anyja a karjára tette felékszerezett kezét.

– Drágám, én tizenkilenc éves korom óta Párizsban élek. Az életem több mint felét itt töltöttem. Nem gondolod, hogy egy kicsit azért érdekel?

Igen, az, hogy a kávéját nehogy hidegen szolgálják fel.

Igazságtalan volt, és Aurélie tudta ezt. Az anyja nem olyan nő volt, mint Casati márkiné, aki a múlt héten hisztériás rohamot produkált a lobbiban – de nem a halott emberek vagy a lemészárolt kisbabák miatt, hanem azért, mert a személyzet létszámcsökkentésének következtében késett a reggelije. Az anyja igenis törődött azzal, ami az országában történt. A maga módján.

– De számodra ez nem ugyanaz – mondta Aurélie, és utálta, hogy a hangja megremegett. – Te nem vagy Courcelles.

Az anyja futó pillantást vetett a szobán keresztül a bársonyszegésű üvegvitrinre, amiben egyetlen darab volt: a Courcelles-ereklye, egy Jeanne d’Arc vérébe mártott anyagdarab. A drága relikvia szinte alig látszott; az anyja fiatal menyasszony korában míves aranykeretbe tetette, amit drágakövekkel rakatott ki, így csak a rubinok és gyémántok ragyogása látszott, és nem a szent mártír gyönge hagyatéka.

Aurélie apja elborzadt tőle, de nem avatkozott közbe; a hagyomány szerint az ereklyét a család nőtagjai kezelték, azóta, hogy egy hajdani De Courcelles grófné az orléans-i szűz lábai elé térdelt, és a vérzését a saját ruhájából tépett anyaggal próbálta elállítani. A szent megáldotta a grófnét, és azóta ez az ereklye védelmezi a Courcelles-házat, garantálja a csata győzelmét vagy a hordozója biztonságát, de ez attól függ, hogy kit kérdezünk meg erről.

A gondosan őrzött relikviát Aurélie családja generációról generációra adta tovább – egészen addig, amíg a nagyapja egyszer el nem kártyázta, így az apjának el kellett szenvednie a megaláztatást, hogy egy amerikai örökösnő vásárolta vissza egy eljegyzés fejében.

– Tudom, hogy nem vagyok Courcelles. Már régen feladtam, hogy az legyek. Nem érte meg az erőfeszítést. – Maman Aurélie-re nézett, és kettős barázda futotta el ünnepelt homlokát, nem találta a szavakat. – Kedvesem, megértem a büszkeséged. Tényleg. Az apádat is mindig ez rohasztotta. Nem, nem, nem fogunk az apád miatt összeveszni. Csak azt akarom mondani, hogy nem hagyhatod, hogy az őseid irányítsák az életedet. Több vagy, mint a családfád.

– Az életem a családfám… Szent hitem van benne.

– Egy régi rongydarab miatt? – Aurélie fenyegető pillantást vetett az anyja felé, aki gyengéden azt mondta: – Ez egy gyönyörű történet. Engem is magával ragadott a romantikája, amikor tizenkilenc éves voltam.

Mintha a patriotizmus, a haza szolgálata gyermeteg játék lenne, amit az ember csak úgy kinő!

– Ez nem pusztán romantika – tiltakozott Aurélie. – Ha a romantikán valami hazugságokból szőtt dolgot értesz.

– Rostokból szőtték – mondta az anyja. – Ahogy bármilyen más anyagot. Nem azt mondom, hogy értéktelen. A jelképeknek értékük van. De nem hiheted komolyan, hogy egy szent ujjperccsontja meggyógyítja a megfázást, vagy egy darabka anyag győzelmet hoz a csatában. Önmagában nem. Mit is mondott Voltaire? „Isten a nagy hadseregek oldalán áll.”{8}

– Nem mindig.

– Nem. Néha a kisebb seregeknek vannak a legjobb lövészeik. – Anyja megérintette Aurélie arcát; a parfümje ingerelte az orrát. Aurélie egy része azt kívánta, bárcsak lerázhatná magáról a kezet, egy másik része pedig a vállára akart dőlni, ahogy kis korában, mielőtt magasabb lett az anyjánál, és tudatosabb a létezésük különcségeit illetően. – Az ereklye csak annyit ér, amennyit a magabiztosság, amit ad, se többet, se kevesebbet. Olyasmi, mint egy szerelmi bájital.

Az anyja ezt sosem értené. Valaki diszkréten kopogott az ajtón.

– Ez biztosan a kávé lesz – mondta Aurélie az anyjától elhúzódva, és kitárta az ajtót.

Tényleg a kávé volt az, de nem az inas hozta. Ehelyett egy egyenruhás férfi állt ott a kávéskannával, amit üdvözlésül idétlenül megemelt.

– Amikor mondtam, hogy ide készülök, a maître{9} megkért, hogy hozzam ezt be. Úgy látom, híján vannak a személyzetnek.

– Monsieur d’Aubigny! – Maman kétoldalt megcsókolta Jean-Marie-t, és fürgén megszabadította a kávéskannától. – Azt hittem, a lovasságnál szolgál, nem a hadbíróságon.

– Ha-ha – mondta Jean-Marie feszengve. Ezt az egyet Aurélie mindig szerette benne: soha nem találta humorosnak az anyja vicceit. – Csak azért jöttem, hogy elbúcsúzzam. Ma este elutazom.

– Az ezrede nem a múlt héten ment el? – Aurélie nem tudta, hogy az anyja honnan tudta ezeket a dolgokat, de mindig tudta.

– De igen – mondta Jean-Marie –, de eltávozást kaptam, hogy az unokahúgom keresztapjaként részt vegyek a keresztelőjén. A többiek elmentek nélkülem. Nanteuil-le-Haudouinben csatlakozom hozzájuk.

– Hogy fog odajutni?

– Gondolom, fogok egy taxit. – Aurélie rádöbbent, hogy nem viccel. – Az Invalidusok Palotájában sorakoztatják fel őket. Valamelyikbe csak be tudnak majd suvasztani.

– Ennél jobbra is futja! – Aurélie az anyjára pillantott, majd elpirult, bosszankodva saját magán, amiért nála keresett megerősítést. – Ott van az én autóm.

– Nincs, aki vezesse. Gaston is bevonult hetekkel ezelőtt.

Gaston az anyja sofőrje volt, és soha, de soha nem nyúlt egy ujjal sem a Hispano-Suizához, Aurélie saját kocsijához, amit múlt nyáron kapott az apjától ajándékba, aki, bár sok tekintetben régimódi volt, elkötelezetten hódolt a versenyzés minden formájának.

– Jean-Marie tud vezetni – mondta Aurélie. – Már belejött.

– Ez nem helyénvaló – tiltakozott Jean-Marie, de hozzátette. – Nem vihetem el a kocsidat. Az életben nem fogod visszakapni.

Aurélie valami fájdalmasat érzett ebben. Imádta az autóját, és nem csak azért, mert a szabadulás eszközét jelentette számára. Az önzés szólalt meg benne.

– Nem sok, ha ez minden, amit Franciaországért feláldozhatunk. Te hajlandó vagy az életedet adni. Én egy halom fémet és üveget adhatok.

Az anyja megvonta a vállát.

– Ahogy akarod, elvégre a tiéd.

– Elmegyek veled érte – mondta Aurélie, nehogy az anyja ellentmondhasson neki. A nevelésről alkotott mindennapi elképzelések aligha működhettek volna jelen körülmények között. Mindamellett ő és Jean-Marie gyakorlatilag jegyben jártak; az apáik már akkor eldöntötték, amikor még a bölcsőben feküdtek, és Aurélie nem talált okot a tiltakozásra. Jean-Marie sosem alkalmatlankodott. Úgy gondolta, ezzel kiválóan megalapozza a házasságot. – A garázsban lehet, hogy nem is adnák oda neki másképp.

– Ha úgy érzed, hogy muszáj. Időben visszaérsz, hogy átöltözz a vacsorához – mondta az anyja. Nem kérdésként tette fel. – Biztonságos utazást kívánok, Monsieur d’Aubigny.

– Köszönöm, madame – mondta Jean-Marie udvariasan, Aurélie anyja pedig ellebegett selyem- és parfümfelhőjében, elindult, hogy maga köré gyűjtse a vendégeit és magával vigye őket az ebédlőbe, ahol már felszolgálták a hidegtálakat.

– Kérsz enni, mielőtt elindulsz? – kérdezte Aurélie.

– Nem – mondta Jean-Marie karba tett kézzel előregörnyedve. – Ha már indulok, akkor indulok.

Aurélie tökéletesen megértette és tisztelte érte. Az ember mindig kevésbé fél, ha hirtelen elrugaszkodik, amikor hideg vízbe készül ugrani. A legrosszabb mindig a várakozás.

– Akkor menjünk! – de az ajtóban megállt. – Menj csak le! Mindjárt megyek utánad.

– Ha nem akarod ideadni…

– Nem, nem. Semmi ilyesmi. Csak szeretnék… egy kis kenyeret – improvizált, de Jean-Marie nem vitatkozott.

Amikor visszament, ellenőrizte, hogy az étkező ajtajai be vannak-e csukva, mielőtt lopva a vitrinhez lépett, amiben az ereklyét tartották.

Dehát miért érezne bűntudatot? Inkább volt az övé, mint az anyjáé, még akkor is, ha az anyja pénze révén került vissza a családhoz.

A legenda úgy tartotta, hogy egy olyan Courcelles lány imája, aki fizikailag birtokolja az ereklyét, megvédi azokat, akiket szeret, és megóvja őket a bajtól – az egyik változat szerint. Voltak, akik azt mondták, hogy a győzelmet biztosította, de Aurélie nagyanyja, aki egy lehetetlenül ősöreg, ráncos és arisztokratikus dáma volt, régen azt mondta az unokájának, hogy rosszul tudták. Nem a csatában való győzelmet garantálta, hanem a védelmet. Franciaország védelmét.

– Franciaország nem eshet el, amíg az ereklye Courcelles úrnőjénél van – hangoztatta a nagyanyja.

Az apja is magával vitte Mont-Valérienbe, nem aranyba és drágakövekbe foglalva, mint ahogy most van, hanem a régi keretben: két kristályból állt, amit vékony aranypántok tartottak össze, alig voltak nagyobbak egy üveggolyónál. Semmit nem használt. Persze hogy nem; a nagyanyja nagyon világosan megmondta. Az ereklye csak akkor használ, amikor egy Courcelles lány hordozza.

Aurélie halált megvetően megnyomta a pántot, ami a vitrint nyitotta, és kikapta az ereklyét. Akkora volt, mint a tenyere, a De Courcelles-ek címere volt a hátuljába belevésve, az elejét pedig drágakövek ékesítették, és egy kör alakú üveglap, amin keresztül éppen csak meg lehetett pillantani az ereklye foltos selymét.

Ki mást illetett volna jobban, mint őt? És mikor volt rá nagyobb szükség, mint most?

Az anyja tetetett rá egy karikát és egy aranyláncot, mintha a házuk dicsőségét csak úgy le lehetne alacsonyítani egy személyes ékszerré. Másrészt így tényleg kényelmes volt hordani. Aurélie átbújtatta fejét a láncon, az ereklyét pedig bedugta a blúza alá, majd lesietett a lépcsőn, hogy csatlakozzon Jean-Marie-hoz.

– Hol van a kenyér? – kérdezte.

– Megettem – mondta kurtán, és közben érezte, ahogy az ékkövek a mellkasához nyomódnak.

Odakint a Place Vendôme idegennek tetszett, nem voltak utasokra váró taxik, sem imbolygó omnibuszok, sem a napilapokat ordítva kínáló rikkancsok. Kitiltották őket, ahogy annyi minden mást is. A férfiak az utcán öregek voltak és sánták; a várost most a nők uralták, nők, akik lehajtott fejjel rohantak, mintha az életnek már nem lehetne örülni, hanem olyan gyorsan kellene rajta végigszáguldani, ahogy csak lehet. A kávéházak redőnyeit leengedték, a boltokat a tulajdonosok és a vevők kérésére bezárták. Olyan volt, mintha Párizsból elszívtak volna minden életet, és csak önmaga halovány árnyéka lett volna.

Hatalmában állt ezen változtatni. Az ereklyéből erőt merítve Aurélie azt mondta:

– Ne aggódj amiatt, hogy magad kell vezess. Én elviszlek.

Jean-Marie szájtátva nézett a lányra.

– Hm, ez nagyon kedves tőled, de én tényleg nem bánom, ha nekem kell.

– Én jobb sofőr vagyok, mint te, tudod jól. – Múlt tavasszal versenyeztek egyszer. Leszorította Jean-Marie-t az útról, és megverte a célhoz érve. Jól mutatta a jellemét, hogy a fiú nem bánta ezt; már hozzászokott, hogy a lány gyerekkoruk óta lehagyja őt futásban és mászásban.

Jean-Marie megadóan felemelte a kezét.

– Ezt nem vitatom! De az apád ellátná a bajomat, ha megtudná, hogy veszélybe sodortalak.

– Ki mondta, hogy Párizsban nem vagyok veszélyben? – követelődzött Aurélie, és Jean-Marie hirtelen elsötétülő arckifejezéséből látta, hogy célba talált a megjegyzés. – Párizst be fogják venni, nem? Mindenki erről beszél.

– Az anyádnak vannak barátai a németek között.

– Nem ugyanezt mondták 1870-ben? Nem számított, hogy ki kinek a barátja, amikor mindenki éhezett az ostrom alatt.

– Nem tudom, hogy Párizsnak van-e elég ereje, hogy kibírjon egy ostromot – mondta Jean-Marie készségesen.

– Ezt most megnyugtatásnak szántad?

– Igen… nem… akarom mondani… ő…

– Te legalább elmehetsz harcolni! Kiteszlek a fronton, visszamegyek a városba, hogy aztán ölbe tett kézzel várjak. Tennem kell valamit.

– Ugye nem azt forgatod a fejedben, hogy összefogod a hajadat és mellvértet veszel fel?

Aurélie összevont szemöldökkel nézett rá.

– Azt hiszem, egy mellvért valószínűleg szemet szúrna.

– Úgy beszélsz, mint az anyád. Nem! Nehogy megüss! Csak vicceltem. – Jean-Marie zavartan és szeretetteljesen nézett Aurélie-re. – Okosabb vagyok annál, mint hogy veled vitatkozzam, nem igaz?

Aurélie még soha nem kedvelte őt annyira, mint most.

– Nem mondanád el anyámnak?

– Becsületemre, nem. – Nagyon fiatalnak látszott a katonai zubbonyában, ahogy ránézett.

– Tudod, tényleg foghatok egy taxit.

– Szállj be! – mondta Aurélie.

A mennyben érezte magát, ahogy ott állt az autója kereke mellett, és beszívta a bőrhuzatok és a por keverékének ismerős illatát. Lehúzta a szeme elé az ellenzőt, kendőt kötött a hajára, és olyan határozott kört leírva fordította meg a kocsit, hogy Jean-Marie-nak oldalt meg kellett kapaszkodnia.

Aurélie tiszta szívből kacagott, megkönnyebbült a szabadságtól, attól, hogy megszabadult az anyjától, a Ritztől és a végtelen várakozástól.

– Ne izgulj – mondta Jean-Marie-nak. – Éjfélre elviszlek az ezrededhez.

– Csak semmi sietség – mondta Jean-Marie az ülést markolva, Aurélie pedig újra nevetett, és arcát odatartotta a szellőnek, ahogy nézte a maguk mögött tovafoszló Párizst.

A haderő többi tagját szállító Renault-k méltóságteljes vonulata egyetlen útvonalra szorult, ahogy vánszorogtak a kettes autópályán, de Aurélie lehúzódott a mellékúton, végigdöcögött a keréknyomos országutakon, és átvágott a mezőkön.

A hirtelen szürkülő égbolt kegyes volt hozzájuk, elfedte az elhagyatott házakat és üres szántóföldeket, a farmokat, ahonnan minden lakó elmenekült a jószágokkal együtt, ám semmi sem rejthette el a tüzérségi ágyúk dörgését és a lőportól súlyos levegő szagát.

Régi barátokról beszélgettek, miközben a lány vezetett, de csak felszínesen, ide-oda csapongva és hosszú csöndeket beiktatva. Időnként énekeltek is, régi gyerekdalokat, slágereket vagy a Marseillaise-t felidézve. Aurélie mélyen a csontjaiban érezte a ritmusát, az utat, a motort, a dalt, a távoli csatazajt, és tobzódott abban, hogy végre ő is hozzájárul a háborús erőfeszítésekhez, ő, De Courcelles úrnője, aki az ereklyét hordozza, amely megfordíthatja a háború menetét.

Az érkezésükkor hervasztó kavalkádba csöppentek, amelyben kocsik, teherautók és emberek cikáztak ide-oda a hevenyészetten felállított sátrak között, a foltos kötényes orvosok dézsákat öntöttek ki, amelyekben ki tudja, mi lehetett.

– Akkor gondolom, megérkeztünk – mondta Aurélie, miközben valaki hadonászott neki, hogy álljon meg és forduljon vissza.

Jean-Marie lassan, mereven mozogva kelt fel az üléséből, ami egyáltalán nem emlékeztetett a szokásos körülményeskedésére.

– Gondolom – mondta.

Aurélie túláradó öröme elapadt. Kezével végigdörzsölte a karját, és azt kívánta, bárcsak valami melegebbet vett volna fel annál a délutáni ruhánál, amit a Ritzben viselt.

– Egy francia felér tíz némettel – mondta hevesen. – Ezt ne feledd! Felmorzsoljátok őket, és egy hónap múlva otthon leszel.

Két hónappal ezelőtt ezt el is hitte. Most bizonytalanul csengtek a szavai.

Jean-Marie lehajtotta a fejét. Nagyot nyelt, miközben fel-le járt az ádámcsutkája.

– Minden rendben lesz a visszaúton? Nem kellett volna hagynom, hogy elhozz.

– Nem volt beleszólásod. Én vettelek rá. És különben is, ez az én autóm.

Egymásra néztek, feszengve, ahogy korábban soha. A levegő sártól, füsttől és vértől bűzlött, az éjszaka puskaropogástól volt hangos. Egyáltalán nem tűnt sem dicsőségesnek, sem hősiesnek, és Aurélie hirtelen azon kapta magát, hogy félti Jean-Marie-t és félti Franciaországot.

Mit is mondott erre az anyja? A fütyik ügye? Valami ilyesmit.

– Ne halj meg! – mondta, ami furán hangzott, mert valami teljesen mást akart mondani, olyasmit, hogy legyen bátor Franciaországért.

– Megpróbálom túlélni – mondta Jean-Marie kínosan, előrehajolt, hogy megcsókolja a lányt, de nem az arcát, hanem a száját, csak puhatolózva, futólag. Visszalökte magát a sarkával, kezét zubbonya zsebére vágta, és azt kérdezte:

– Rendben leszel?

– Persze – mondta Aurélie, miközben azon tűnődött, hogy tiltakoznia kellett volna, vagy visszacsókolnia. Végül is, gondolta, egyiket sem. Jobb volt annyiban hagyni. Grimaszolt, hogy megnevettesse a fiút. – Kivéve, amikor az anyám elkapja a grabancom.

Valaki dudált mögötte.

– Hé, maga! Félre az útból! Pff. Női sofőrök.

– Nem látta, hogy tudsz vezetni – mondta Jean-Marie búskomoran. – Hát, akkor isten veled.

Aurélie hátán borzongás futott végig. A keze az ereklyére tévedt a ruhája alatt.

– Nem isten veled! Csak viszlát.

De Jean-Marie addigra már elment, vonszolva magát a káosz felé, hogy az egyik füstös sátorban jelentkezzen a parancsnokánál.

Aurélie a mellkasára nyomta a kezét, és érezte az ereklye tömegét a melle közt. Előtte kígyózott a Párizsba vezető út. Párizs, a lakosztály a Ritzben, a végtelen terű szalonok, a várakozás, a bizonytalanság.

Megint dudáltak mögötte.

Aurélie oldalra tekerte a kormányt, bravúrosan megfordította az autót, amire az egyik sofőr köpött egyet felé, egy másik pedig elismerően tapsolt.

Nem érdekelte. A csatazajon túl hallott egy vékony, magas hangot, olyat, mint egy vadászkürté, és egy pillanatra azt gondolta, hogy páncélos, lándzsás férfiakat és mellettük nőket lát magas, redős kalapban, olyanokat, mint akik a szőtteseken szerepelnek.

Ahelyett hogy Párizs felé, délnyugatnak vette volna az irányt, észak, majd kelet felé indult, arra a különös vidékre, amelyről tudta, hogy szükség van ott rá, ahová igazán tartozott. Hazaindult. Courcelles-be.

{1} Finch: pinty. (angol)

{2} La fleur: virág. (francia)

{3} Esq., rövidítés (esquire), amerikai ügyvédi rangjelzés.

{4} A fekete juh. (francia)

{5} Bals blancs (francia): A korabeli francia elit körében népszerű társasági esemény, ahol a fiatal lányokat mutatták be a társaságnak házasságkötés céljából.

{6} Ez még változik. (francia)

{7} Naplopók. (francia)

{8} Pontatlan idézet: „Isten nem a nagy hadseregek oldalán áll, hanem azokén, akik a legjobban lőnek.”

{9} Gazdasszony. (francia)