Gárdonyi Gergely

A bűnügyi szemle

Gárdonyi Gergely

A bűnügyi szemle

Budapest, 2023

A mű TKP2020-NKA-09 számú projekt a Nemzeti Kutatási Fejlesztési és Innovációs Alapból biztosított támogatással, a Tématerületi Kiválósági Program 2020 pályázati program finanszírozásában valósult meg.

Szerző

Gárdonyi Gergely

Szakmai lektor

prof. dr. Kovács Gábor

Kiadja a Nemzeti Közszolgálati Egyetem

Ludovika Egyetemi Kiadó

A kiadásért felel: Deli Gergely rektor

Székhely: 1083 Budapest, Ludovika tér 2.

Kapcsolat: kiadvanyok@uni-nke.hu

Felelős szerkesztő: Karácsony Fanni

Olvasószerkesztő: Fülöp Éva

Korrektor: Nagy Judit

Tördelőszerkesztő: Tihanyi József

ISBN 978-963-531-854-4 (nyomtatott)

ISBN 978-963-531-855-1 (elektronikus PDF) | ISBN 978-963-531-856-8 (ePub)

© A szerző, 2023

© A kiadó, 2023

Minden jog védve.

Édesapámnak

Tartalom

Előszó

Köszönetnyilvánítás

I. A bűnügyi szemléről általában

1. A szemle története

2. A szemle tárgya

3. A szemle célja

4. A szemle fogalma

5. A szemle kapcsolatai más jogintézményekkel

6. A szemle alapelvei

7. A bűnügyi szemle nagyságrendjei

II. A bűnügyi szemle helye a büntetőeljárási törvényben és a hatályos szabályozás lényegi elemei

1. A szemle szabályozásának helye a büntetőeljárási törvényben

2. A szemle mint a bizonyítás eszköze, „bizonyítási cselekmény”

3. A szemle hatályos szabályozásának lényegi elemei

4. Szemle a közigazgatási hatósági eljárásban

5. Szemle a szabálysértési és fegyelmi eljárásokban

III. A szemle kapcsolata a felderítéssel és a bizonyítással

1. A bizonyítás fogalma, szerepe a szemle során

2. A bizonyítás tárgya

3. A szemle kapcsolata a felderítéssel

4. A tárgyi bizonyítási eszközök és a közvetett bizonyítékok

IV. A szemle végrehajtása

1. A szemle elrendelése

2. Felkészülés a szemlére

3. A szemle résztvevői

4. A szemle megkezdése, tájékozódás a helyszínen, a helyszín biztosítása

5. A szemle tárgyának előzetes vizsgálata

6. Főbb teendők a szemle statikus szakaszában

7. Főbb teendők a szemle dinamikus szakaszában

8. A szemle eredményeinek rögzítése

9. A szemle eredményeinek értékelése

10. A szemle befejezése

V. A modern technikai eszközök alkalmazása a szemle során

1. A háromdimenziós technológia

2. A helyszín áttekintése

3. A tárgyi bizonyítási eszközök felkutatása

4. Vérfolt-morfológia

5. Nyomok, anyagmaradványok kutatása

VI. A hibás szemlék, a torzító hatások

1. A jogszerűtlen szemle

2. A szakszerűtlen szemle

3. A szemletevékenységet befolyásoló tényezők

Zárszó

Felhasznált irodalom

Előszó

A szemle eredeti állapotában megismételhetetlen, másképp nem pótolható, nélkülözhetetlen és helyettesíthetetlen bizonyítási cselekmény, amelynek jelentőségét nem lehet túlértékelni, legfeljebb alábecsülni.

A fenti állítás olyan szakmai fundamentum, amely a bűnügyi szemle vizsgálata során a kiindulópontot jelenti.

Egy-egy szakmai döntést követően meg szokták kérdezni a bűnügyi helyszínelőtől, hogy adott kérdésben miért döntött a szemle során úgy, ahogy. Amelyre gyakran érkezik a mindent megmagyarázó válasz, hogy „a kriminalisztikai ajánlások alapján”. De vajon tudja-e, hogy ez a sokszor emlegetett kijelentés milyen elméleti alapokon nyugszik? Tudja-e, hogy ezeket hol találja? Milyen feltételekkel és milyen forrásokból fogadhatja el ezek tartalmát? Ismeri-e, hogy „a szemle megismételhetetlenségéről” szóló frázis helytálló-e, és ha igen, mivel magyarázható? Melyek a szemle alapelvei? Tudja-e, hogy mi a kapcsolat a szemle és más eljárási cselekmények között, vagy hogy mi a szemle szerepe a bizonyítás során? És ami a legfontosabb kérdés: tudja-e, hogy a munkája során hozott döntéseknek mekkora és milyen jelentősége lesz később a bíróságon zajló bizonyítási eljárásban?

E könyvben megkísérlem lefektetni a nyomozási szakban lefolytatott szemle bizonyításelméleti alapjait, amelyre a kodifikáció, a kriminalisztikai ajánlások és a mindennapok legjobb gyakorlata (best practice) megnyugtatóan felépíthető.

Bízom benne, hogy hiányt pótol a többéves kutatótevékenység eredményeire alapozott mű, hiszen összefoglaló alkotás a szemléről immár negyven éve, Pusztai László 1977-ben megjelent monográfiája óta nem készült.[1] A Pusztai által felvetett problémák nagy része azóta sem oldódott meg, ugyanakkor a jogszabályi környezet, a társadalmi berendezkedés és a gondolkodásmód sokat változott, ezért a témakör egyes kérdéseire napjainkban már más választ kell adnunk.

A bűnügyi technika[2] világszerte az érdeklődés középpontjába került a szakértői munka bizonyításban betöltött szerepének felértékelődése és a CSI-sorozatok hatása miatt. Hazánk e tekintetben az élvonalban teljesít. Néhány jogos kritikai megjegyzés ellenére ez tényként és büszkén állapítható meg, hiszen a bűnügyi technika az utóbbi évtizedben a hazai kriminalisztika legdinamikusabban fejlődő, mások számára példát mutató szakterületévé vált.

Egyébként is izgalmas téma a bűnügyi helyszínelés. Hiszen egy múltban történt eseményt kell feldolgozni és rekonstruálni a jelenben. A szemle esetében ugyanakkor olyan speciális bizonyítási cselekményről beszélünk, amely a természettudomány segítségével igyekszik felidézni a releváns pillanatban történt eseményeket. Ennek megfelelően a szemle mint jogintézmény eredményessége más tudományterületek sikereitől, eredményeitől is függ. A természettudományos alapokon nyugvó módszereket, eljárásokat ugyanakkor a kriminalisztika elvei mentén kell alkalmazni, ráadásul jogszerűen. A szemle eredményességét biztosító megfelelő jogi környezet kialakításához a bizonyításelméleti aspektus megismerése nélkülözhetetlen.

A könyv tartalmával összefüggésben előrebocsátom, hogy a mű nem foglalkozik a balesetek helyszínein végzett szemletevékenységgel. Ennek az az oka, hogy a szemle intézményének egészen más, speciális szeletét képezi a baleseti szemle, ezért ennek vizsgálata önálló kutatási témát jelentene.

Így tehát könyvem tárgyát a büntetőeljárásbeli nyomozás keretében lefolytatott szemle képezi, annak azonban igyekszik a felderítési és a bizonyítási (vizsgálati) aspektusait is tanulmányozni.

Jelen monográfiát a szemletevékenységgel foglalkozó szélesebb szakmai közönségnek és az érdeklődő egyetemi hallgatóknak szánom. Igyekszem az elméleti alapvetéseken túl emészthető módon bemutatni a szemle jogi szabályozásának fejlődését, legutóbbi változásait, valamint összefoglalni és közreadni azokat a gyakorlati tapasztalatokat, amelyeket az utóbbi két évtized során e tárgykörben gyűjtöttem, hiszen gyakorló szakemberként másfél évtizedig, országos szakmai vezetőként pedig hét évig foglalkoztam a bűnügyi szemlével.

[1] Pusztai László: Szemle a büntetőeljárásban. Budapest, Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó, 1977.

[2] A bűnügyi technikai szakterület a gyakorlatban a bűnügyi helyszínelést végzők (bűnügyi technikusok) szervezetét jelenti.

Köszönetnyilvánítás

Ajánlom ezt a könyvet mindenekelőtt

prof. dr. Kovács Gábornak, aki lehetőséget biztosított arra, hogy a szűkebb környezetemen, a rendőrségen túl is lássam e szakterület jelentőségét, és aki fáradhatatlan munkával segítette az elméleti felkészülésemet;

Nagymáté Kálmán ny. rendőr alezredesnek, akinek az „életes” pályám elején és később is gyakran nyújtott szakmai tanácsai – azóta is fontos – igazodási pontokat jelentenek nekem kényes szakmai helyzetekben;

dr. Nagy Gábor ny. főigazgatónak, aki felkarolta a bűnügyi technikai szakterületet, és az európai trendeket (fel)ismerve, a vezetése alatti időszakban a krimináltechnika fejlesztését szívügyeként kezelve jelentős eredményeket ért el;

Polyák Béla rendőr századosnak, aki már nem lehet velünk, de annak idején megismertette velem a szemlebizottság-vezetői munka alapjait;

dr. Petőfi Attila rendőr vezérőrnagynak, aki utat nyitott a krimináltechnika fejlesztése előtt, lehetővé téve, hogy közösen állítsuk folyamatosan fejlődő pályára a bűnügyi technikát;

dr. Takács Tibor rendőr altábornagynak, aki a krimináltechnika fejlesztését bűnügyi főigazgatóként támogatta;

dr. Töreki Sándor rendőr vezérőrnagynak azért, hogy a közösen szolgált időszakban a bűnügyi technikát mindig kiemelt területként kezelte.

Köszönettel tartozom minden bűnügyi helyszínelő kollégámnak, akik az elmúlt húsz évben szűkebb-tágabb környezetemben azon dolgoztak, hogy a bűnügyi technika hazánk egyik legelismertebb szakterületévé váljon és a családomnak a sok-sok türelemért, amiért elviselték, hogy a bűnügyi helyszínelés szeretete okán sok időt töltöttem tőlük távol.

I. A bűnügyi szemléről általában

1. A szemle története

„Nemcsak nem szeretheti, de nem is ismerheti tudománya jelenét, aki nem érdeklődik annak múltja iránt” – írta Kertész Imre.[3] E gondolattal teljes mértékben azonosulva a könyv kezdetén a szemle történetét ismertetem. Ezt a lépést indokolja továbbá az is, hogy meggyőződésem szerint a szemle jogintézményének bemutatásához és komplex elemzéséhez elengedhetetlen a szemle történelmi fejlődésének főbb állomásait megismerni.

E könyvben nem vállalkozom arra, hogy a szemle teljes történetét feldolgozzam, mivel az egy önálló mű témája is lehetne, továbbá ezt előttem 1977-ben részben Pusztai László és részben Katona Géza, a téma szakértői magas színvonalon megtették.

Ehelyett a főbb stációk kiemelése mellett elsősorban abból az aspektusból járom körül a témát, hogy története során a szemle milyen szerepet töltött be a büntetőeljárásban a bizonyítás szempontjából. Tekintettel arra, hogy a két mű megjelenése óta negyven év telt el, az azóta zajlott változásokat és a hatályos szabályozást részletesebben fogom bemutatni.

Nem vizsgálom behatóan a szakértők történetét,[4] hiszen az egy olyan terület, amelynek önálló fejlődéstörténete van, és ennek ismertetése meghaladná e mű kereteit. Így nem vizsgálom a halottszemle szabályait sem. Teszem ezt annak ellenére, hogy a halottszemle része a szemlének, és annak ellenére is, hogy a szakértők között az orvos szakértők vettek részt elsőként a szemléken, sőt meggyőződésem, hogy a szemle fokozatos elismerésében, szabályainak törvényi szintű kodifikációjában az igazságügyi orvos szakértők elismertségének és haladó gondolkodásmódjának fontos szerepe volt. A művem e fejezetében csak azokon a pontokon utalok majd a halottszemlékre, ahol a kapcsolatot az elemzéshez választott szempont szerint valamilyen okból fontos megemlíteni.

Valószínűleg a szemle volt az első racionális bizonyítási módszerek egyike, hiszen egy eljárásban érintett személy a saját verziójának előadása során bemutatta a hatóság előtt az igazát bizonyító tárgyakat (megvert ember a letépett ingét, az ellopott tárgy hiányát a készletből stb.). Ezt a funkcióját a szemle – mint azt a későbbiekben látni fogjuk – sokáig nem tudta levetkőzni.

A szemle alkalmazásának legrégebbi emléke az időszámításunk előtti 22. századból maradt ránk, amikor a thébai királysírokat kifosztották, és egy bizottságot küldtek ki, amelynek tagjai között rendőrtisztviselők is voltak. Feladatuk az volt, hogy felmérjék a hiányzó értékeket, megállapítsák az elváltozásokat, megszemléljék a helyszínt. A tevékenységükről részletes jelentést írtak.[5] Ókori írásos szemleanyag Egyiptomból Kr. e. 1100-ból is maradt ránk egy szemlejegyzőkönyv formájában, amelyet IX. Ramszesz uralkodása idején egy sírrablás kapcsán rögzítettek. Az ókorban egyébként az egyiptomi görög közigazgatás szervei a halálesetek, lopások, balesetek vagy rongálások ügyében gyakran tartottak szemlét.[6] A római korból a szemle intézményével kapcsolatban nem sok feljegyzés lelhető fel, mindössze egy Kr. u. 173-ból származó halottkémi szemléről készült papirusztekercs magyarra fordított szövege, amely egy önakasztott férfi halottszemléjének végrehajtásáról szól.[7] Ez nagyon fejlett jogi gondolkodásról árulkodik.

A feudális jog mindenképpen visszalépést jelentett a római kor szabályozásához képest, hiszen összemosódtak a büntetőjogi, magánjogi szabályok, az anyagi és az eljárásjogi rendszerek. A kora feudalizmusban a tárgyaknak akkor volt szerepük, ha a tettes és a bűntett között a kapcsolat teljesen nyilvánvaló volt.

Említést érdemel a kora feudalizmusban alkalmazott „kézzelfogható tett” (Handhafte That) mint bizonyítási módszer.[8] Ez a frank–germán eredetű kifejezés magában foglalja a „közkiáltással történő üldözést”,[9] „a nyomon üldözést” és a szemlét is. Ezen eljárásnak a bíróság előtti megindításához három konjunktív feltétel megvalósulása volt szükséges: 1. a sértett a bűntett észlelésekor kiáltson segélyért; 2. a tetten ért vagy menekülés közben elfogott tettest megkötözve állítsák a bíróság elé; 3. a vádló a bíróság előtt mutassa fel a bűntett látható nyomait.[10]

Az eljárásnak fontos része volt a nyomok felkutatása, amelyek elsősorban a megölt ember holtteste, a bűntetthez használt fegyver és az eltulajdonított tárgyak voltak.[11] Ha odaérkezés előtt az elkövető elmenekült, akkor kezdődött a nyomon üldözés. Érdekes módszerként alkalmazták a „testi bizonyítást”, amelynek egyik előfeltétele volt, hogy a releváns tárgyat a bíróság előtt felmutassák. Ha a bűntárgy a tettesnél csak egy napig volt elrejtve, az „kézzelfogható tetté” minősítette a cselekményt, egyéb esetekben viszont bűnper indulhatott.[12] A testi bizonyítás során a későbbiekben a halottszemle lefolytatását átengedték alkalmanként két-három esküdtnek. A holttest felmutatása már nem a bíróság előtt, hanem a helyszínen történt, azonos formai megkötések között. Az ilyen módon végzett szemle bizonyító ereje nem volt egyenértékű a bíró által végzett szemlével, tekintettel arra, hogy annak megállapításait a felek vitathatták.[13]

Hazánkban az első olyan intézkedés, amely a nyomok követésére utal, I. (Szent) László nevéhez fűződik, aki II. törvényében úgy rendelkezett, hogy amennyiben jószáglopás történik, akkor hírnököt kell küldeni abba a faluba, ahova a nyomok vezetnek, nehogy a faluban az állatok kihajtásával a nyomokat megsemmisítsék. A nyomok követése tehát ilyen módon előírás volt.[14] A későbbiekben tapasztalt vádelvű felfogással szemben ez modern gondolkodásnak számított. Hiszen ezt követően a szemle funkciója még közel ezer évig – dacára a természettudományok rohamos fejlődésének – csupán a tanúk vallomásának ellenőrzésére szolgált. Ez a Szent László általi rendelkezés változatlan formában hosszú ideig meghatározta a közgondolkodást.

Példaként említhető erre a következő, 1656 októberében történt eset, amikor a Bártfa városa mellett legeltetett hat ökröt elhajtották, a rájuk vigyázó pásztort pedig oly mértékben bántalmazták a fején egy baltával, hogy az a sérüléseibe csakhamar belehalt. A nyomokat az uradalom egyik idősebb jobbágya, Varga Lukács kezdte követni. A jószágok nyomai a hegyek között fekvő Alsó-Orlich község felé vezettek. Varga a nyomokat úgy különböztette meg a község határában talált más állatnyomoktól, hogy a tett helyszínétől nem messze letörte egy bokor ágait, és azon bejelölte a paták szélességi és hosszúsági adatait. Az ökröket ezzel a módszerrel a faluban sikeresen megtalálta.[15]

A modern értelemben vett szemlét a kora feudalizmusban az eljárások nem igényelték, tekintettel azok formalitására. A tanúk szavahihetősége állt az eljárás középpontjában, a tárgyi bizonyítási eszközök is ennek igazolását – és nem az igazság céljait – szolgálták. A szemlét a vádelvi eljárások nem a bizonyítás egyik módjaként kezelték, hanem a perbeli felek által szolgáltatott bizonyítékok megfigyelésére vonatkozó eljárásként használták. Ez rendszerint a bíróságok előtt zajlott, ezért kezelték a szemlét elsősorban a hatóság előtti – és nem „kihelyezett” – aktusként. Megkezdődött azonban már a 13. században a birtokperek kapcsán a bíróságok helyszíni tevékenysége is.

Werbőczy Hármaskönyvében, a II. kötet 41. czikkében találjuk azt az egyik korai utalást, amely szerint a szemle „a szemmel látható kimutatása annak, hogy némely birtokjogok erőszakos elfoglalója ezek uralmában benne van”. A hitelesen lefolytatott szemlének komoly jogkövetkezményei voltak, mivel a bíró ez esetben azonnal végítéletet hozott.[16] Pusztai azonban ennek nem tulajdonít nagy jelentőséget, mivel ha a szemle nem támasztotta alá a felperes állítását, akkor az csak a köztudomány erejével bírt, és a perdöntő eskü odaítélésének volt az alapja. Hozzáteszi, hogy megítélése szerint ebben az eljárásban nem a szemlének, hanem az eskünek volt döntő szerepe, amit a szemle vagy megerősített, vagy nem.[17]

A peres eljárásokban 1526-ig a köztudományvétel (inquisitio communis) játszott fontos szerepet. A per során a felek kérelmére a bíró rendelte ezt el, amely során a kiküldöttek tanúkat hallgattak ki a helyszínen egy nap leforgása alatt. Ehhez gyakran szemle (revisio occulata) is társult.[18]

A szemle kezdetben csak a tanúk igazmondásának bizonyítására szolgált, ezért csak e körben szabályozták – ez jól körvonalazódott 1526-ig. Később, az inkvizitórius eljárás erősödése során vált önálló cselekménnyé, a bírói bizonyosság megfelelő fokának elérése érdekében.

Polgári peres eljárásban a 16. századtól alkalmazták a szemlét (revisio occulata). Béli Gábor a tradicionális jogról írt könyvében megjegyzi, hogy eleinte csak polgári perekben használták, azon belül is leggyakrabban birtokperekben; később, a 17. századtól vált általánossá a szemle. Ez utóbbi vonatkozásban Katona Gézának más véleménye van, többször citált művében éppen azt kifogásolja, hogy a szemle csak a tárgyi oldalt vizsgálja, és így több okból (amelyeket később részletezek) nem tölthette be azt a szerepet a bizonyításban, amelyet napjainkban már elvárunk tőle. Hozzá kell tenni, Béli megemlíti azt is, hogy a szemlét egyaránt alkalmazták még magándeliktumnak minősülő testi sértési és egyéb károkozási ügyekben is. Erről úgynevezett bizonyságlevelet állítottak ki. Polgári perekben csökkentette ezen iratoknak (így magának a szemlének) a bizonyító erejét az a tény, hogy bizonyságlevéllel a kezében a peres fél dönthette el, azt felhasználja-e a perben, vagy sem.[19]

A büntetőeljárás a 16. századtól alkalmazta a szemle intézményét. Ebben az időszakban már hivatalból indultak az eljárások, amely tény lendületet adott a szemle mint intézmény fejlődésének. A per előkészítő és nyomozó-vizsgáló szakaszokból állt. Az úgynevezett nyomot hagyó bűncselekmények (delicta facti permanentis) esetén a bíró utasítására egy hivatalnok szemlét folytatott le. A halottszemle tisztiorvos részvételével zajlott, a vizsgálók a boncolásnál jelen voltak. Több esetben a testi sértés esetén nemcsak egyszerű szemlét végeztek, hanem orvos is jelen volt az eljárás során, amelyről jelentést készített. A szemléről egyébként esetleírás készült, amelyet megküldtek az ügyésznek.[20]

Az inkvizitórius eljárásról az akkuzatórius eljárásra történő áttérés eredményezte a meggyőződés, megbizonyosodás igényét, de ez intézményesítve, jogi keretek között szabályozva csak a feudalizmus késői időszakában jelent meg.

A szemle szerepe a 18. századtól fokozódott, aminek oka a hivatalbóli eljárás elvének erősödése és az úgynevezett generális inkvizíciós eljárási szakaszban a corpus delicti kötelező felderítésével függött össze. Ezt a magyar jogtudomány – korától lemaradva – nem fogadta be. A nyomot hagyó cselekményeknél a szemle kötelező lett, de ez személyi, tárgyi és szervezeti feltételek hiányában csak elvi rendelkezés maradt.[21]

Az 1787-ben kiadott Sanctio Criminalis Josephina rendelkezései szerint nemcsak bíróságok, hanem rendőrségek is végrehajthatták a szemlét, sőt bizonyos körben kötelezően végre is kellett hajtaniuk. Ez lendületet adott a szemle mint intézmény fejlődésének, azonban nagyon rövid ideig volt hatályban. Az 1790-ben bekövetkezett halála előtt a nevezetes tollvonással II. József visszavonta a Josephinát. Ezzel újra a Praxis Criminalis lépett hatályba, amely a szemle fejlődéstörténete szempontjából visszalépést jelentett. Egyébként a Josephina ezen rendelkezéseivel kapcsolatban a tapasztalat az volt, hogy a corpus delictiket csak a súlyosabb bűncselekmények esetén kutatták fel.[22] Előrelépést jelentett, hogy a szemle tárgyai kapcsán nem taxatív felsorolást alkalmazott, hanem ismertetőjegyeket sorolt fel, amelyeket a helyszínen kívül az egyéb releváns helyeken is fel kellett tárni. Ezzel lazította a kötött bizonyítási rendszer kereteit.

Az ezt követő időszakban 1795-ben (az 1790/91. évi LXVII. törvénycikk rendelkezései alapján) elkészült Magyarország első büntetőjogi kódexének a tervezete, de törvénnyé sohasem vált. A latin nyelven íródott tervezet nagy részletességgel írt elő olyan feladatokat, amelyeket a helyszínen végre kellett volna hajtani. Ezek között találjuk annak a kötelezettségét, hogy amennyiben a hatóság bűntettet fedezett fel, akkor a cselekmény jellegét ott helyben kellett volna megismerni, sőt ha úgynevezett „nyomot hagyó bűncselekmény” történt, akkor már a tetthelyen meg kellett volna kezdeni a vizsgálatot, amely során az elkövetett bűntett bizonyítékául szolgáló bűnjelfelkutatásra kellett volna törekedni. A vizsgálat eredményét lehetőség szerint írásban kellett volna kötelezően rögzíteni.[23]

A 18–19. században a szemle intézménye láthatóan több változáson ment keresztül. Egyrészt kibővült a szemletárgyak köre: a helyszíni nyomokra, a helyszíni állapotra, a bűntett eszközeire és az úgynevezett bűnmaradványokra. Másrészt csak az államot képviselő bíró hajthatta végre: így az általa lefolytatott szemle olyan volt, mintha azt az állam saját maga végezte volna el – gondolták.[24] Kialakultak a szakaszai is: az első feladat a helyszínbiztosítás volt, aztán következett a szemle mint bizonyítási aktus végrehajtása, végül pedig a befejező szakasz, amely az írásbeli dokumentálást jelentette.[25] Megfogalmazták a szemle taktikai elveit is.

A végrehajtó személyek zárt köre az idő előrehaladtával fokozatosan „fellazult”, így aztán pandúrok, mezőőrök és egyéb szerződtetett alkalmazottak is folytathattak szemlét.

Az ő munkájuk elégtelensége vezetett oda, hogy az 1843. évi büntetőeljárási javaslatban a szemle végrehajtását ismét szigorúan bírói feladattá tették.[26]

Az 1843. évi büntetőeljárási törvényjavaslat XI. A fejezete tartalmazta a szemle szabályait, amely korszerűen foglalta össze a tárgyi bizonyítás és a szakértői tevékenység legfontosabb mozzanatait a következők szerint:[27]

1.  szemlét kell tartani, ha „a bűntett vagy annak bármely körülménye felvilágosítható”, azaz ha attól eredményt vártak;

2.  a szemlét a vizsgálóbíró tartja (tanúkról nem rendelkezik);

3.  ha a késedelem veszéllyel jár, akkor a szemlét lefolytathatja a helyi elöljáró is, de haladéktalanul értesítenie kell a vizsgálóbírót;

4.  ha indokolt, szakértőt kell alkalmazni (két szakértőt, kivéve ha a „sürgősség halaszthatatlan”);[28]

5.  az elkövetés eszközét dokumentálni kell, és a szemléről készült irathoz kell csatolni;

6.  a szemle eredményeit jegyzőkönyvben kell rögzíteni úgy, hogy az hű képet adjon a szemle tárgyáról, valamint helyszínrajzot kell csatolni az iratanyaghoz. A helyszíni dokumentációból a szemletárgynak és környezetének méretei tűnjenek ki. A halottszemle szabályait is részletesen ismerteti, amelynek első végrehajtása nem sokkal korábban – Edvi Illés Károlyra hivatkozva Pusztai szerint – egy 1829-ben kelt helytartótanácsi utasításban található.[29]

Az első igazi áttörést a szemle intézményében ez a javaslat hozta, hiszen: 1. a corpus delicti megállapítását tűzték ki célul; 2. a bizonyítási jog általánosító jellegű fogalmait használta (szakít a kötött bizonyítási rendszer taxatív felsorolásaival);[30] 3. a szakértők bevonásának megkövetelése, a bíró irányító szerepének jogalkotói eszközökkel történő biztosítása lehetőséget nyújtott a szemle törvényes és eredményes lefolytatását biztosító módszerek alkalmazásához.[31]

Az 1853-as osztrák büntető perrendtartás július 29-én lépett hatályba. A legfőbb változás a tíz évvel korábbi tervezethez képest az volt, hogy a szemle fogalmát tágabban értelmezte, továbbá a szemle csak akkor volt előírásai szerint hiteles, ha az újra két bírósági tanú jelenlétében zajlott. A visszatérő, szigorúbb változás oka nyilvánvalónak tűnik: míg a korábbi, „saját magunk” által készített szabályozás bízott a magyar bírákban, a ránk oktrojált osztrák büntető perrendtartás (Bp.) további biztosítékot, két hatósági tanút tett kötelezővé az eljárási cselekmény lefolytatásához, ezzel „növelve” annak hitelességét és megbízhatóságát.[32] Nem lehet ennek a szabályozásnak a vizsgálatánál elvonatkoztatni attól a ténytől sem, hogy míg az előző rendelkezés az 1848/49-es forradalom és szabadságharc előtt, utóbbi azt követően készült! A törvény a szemle végrehajtását a nyomot hagyó cselekmények esetén kötelezővé tette, sőt elrendelte, hogy miután az a bíró tudomására jutott, haladéktalanul végre kellett hajtani (77. §).

Kötelezően igénybe kellett venni szakértői segítséget, ha „a tárgy kinyomozása különös ismereteket vagy ügyességeket tesz föl”, napjainkban úgy mondanánk: különleges szakértelem szükséges hozzá. Ebben az esetben mindenkor két szakértő közreműködése volt szükséges, csak akkor nem, ha a késedelem veszéllyel járt.

Érdekes, hogy – mint arra már utaltam – a szemle fogalmát tágan értelmezi a jogszabály, hiszen annak részét képezi például egy „erőszakos közösülés” sértettjének mindennemű átvizsgálása is (82. §). Ez egyébként megfelel a mai szabályozásnak, hiszen a szemle tárgyon és személyen egyaránt végrehajtható.

1872-ben az 1853-as törvény alapjain lépett hatályba az Az ideiglenes bűnvádi eljárásról szóló törvényjavaslat néven ismert jogszabály, amely a szemle kapcsán az 54. §-ban azt írta elő, hogy minden esetben elrendelendő, ha ezáltal a vizsgálatra nézve fontos ténykörülmények felderítése remélhető. A hatósági tanúk jelenlétét szintén előírta.

Egy korabeli fővárosi nyomozati utasításban is hasonló korlátozás nyoma található, amely a hatáskörök tisztázása után előírja, hogy a kerületi rendőrkapitányság, ha olyan bűnügy jut tudomására, amely nem tartozik hatáskörébe (ti. a királyi járásbíróság jogosult eljárni), köteles a helyszínt biztosítani és a hatáskörrel rendelkező központi bűnügyi osztályt értesíteni (14. §). Ha olyan ügy jut tudomására, amely a királyi törvényszék hatáskörébe tartozik, akkor a bűncselekmény során hátrahagyott nyomokat meg kell szemlélni, de ha az ott tapasztalt tények és körülmények különleges szakértelmet kívánnak, akkor a szemle végrehajtását az illetékes bíróságnak be kell jelenteni és arra engedélyt kell kérni (17. §). A Budapest fővárosi rendőrségi törvény a szemléről nem tesz említést, azonban a személyi motozást és a házkutatást (néhány kivételtől eltekintve: „veszély van a késedelemben, vagy ha oly egyénről van szó, ki a rendőrség előtt, mint szokásos tolvaj vagy orgazda ismeretes”) csak bírói engedéllyel foganatosíthatónak rendeli el.[33]

Megállapítható, hogy a szemle szerepe a 18. és 19. században alapvetően három funkciót tölthetett be.[34] Feladata lehetett a beszerzett bizonyítékok vizsgálata, továbbá tárgyak felkutatása, de – különösen a kezdeti időszakban – a tanú, a sértett vagy a gyanúsított vallomásának ellenőrzése is (ez a legősibb funkció). Ezeket a funkciókat az alábbi módszerek révén tölthették meg tartalommal:[35] 1. a kutatás végrehajtásával, amelyet a hatóság által még nem ismert tárgyi jelenségek és sajátosságok megismerése céljából foganatosítottak; 2. a mérések végrehajtásával, amelyekkel a perjog nem foglalkozott, de a gyakorlat alkalmazta; 3. a tüzetes, szakszerű vizsgálódással, amely a mai értelemben vett szakértői vizsgálatokat jelentette (például illesztéssel elvégzett azonosítás).

Fontos hiányosság – persze mai szemmel –, hogy a talált állapot rögzítésének kötelezettsége (mai kifejezéssel: a szemle statikus része) egyik korabeli dokumentumban sem lelhető fel egyértelműen. Pedig ennek jelentősége a bizonyítás során nem vitatható, hiszen a helyszínen talált állapot rögzítése olyan adatokkal szolgál, amelyek alapján le lehet vonni egyes következtetéseket. Ennek igényét egyébként biztosan felismerték, mert a helyszín biztosítása – mint hatósági feladat – ebben a korszakban szinte valamennyi jogforrásban megtalálható. Ezért valószínű, hogy csupán ennek a külön kiemelése, leírása nem történt meg. Ezt támasztja alá, hogy a szemle jogintézményének fejlődése szempontjából kedvezőtlen szabályokat tartalmazó 1853-as osztrák büntető perrendtartás az egyes bűncselekmények során lefolytatott szemléknél követendő eljárások során több rendelkezés is olvasható erről, például amikor elrendeli, hogy a testi sértés szemléje során a sérüléseket pontosan le kell írni (92. §).[36] Az a további jele annak, hogy a helyszínen talált állapot rögzítése ebben a korban már fontos volt, hogy a tíz évvel korábban készült 1843-as törvényjavaslat is helyszínrajz készítését rendeli el.[37] Eszerint a helyszínrajznak tartalmaznia kell a méreteket (szélesség, hosszúság, távolságok). Az első ránk maradt hazai helyszínrajz 1851-ben készült (7 évvel a törvényjavaslat megszületése után) Tassy Anna meggyilkolásának ügyében.[38] Mindezzel együtt (nyilván az eljárás költsége és alkalmazási lehetőségeinek korlátai miatt) fényképfelvételekkel sem kényeztették el az utókort, hiszen az első helyszínen készült sztereofényképfelvétel Teleki László halálesetének helyszínén[39] készült 1861. május 8-án.[40]

A szemle ebben a korban három részből állt:[41] 1. a helyszín biztosításából; 2. a szemle lefolytatásából; 3. a szemle adatainak írásbeli rögzítéséből, amely eleinte jelentésben (species facti), tényvázlatban, később pedig jegyzőkönyvben történt.

Ez érhető tetten Teleki László halála kapcsán is. A holttest felfedezését követően biztosították a helyszínt, majd értesítették levélben Thaisz Eleket, Pest város főkapitányát és Thanhoffer Károlyt, Pest város tiszti főügyészét, akik a helyszínen meg is jelentek. Jelen volt még dr. Flór Ferenc városi főorvos és kórházigazgató, Mayer György fotográfus, Kirner József puskaműves és Kovács Sebestyén Endre sebész, akik szakértelmükkel segítették a bizottság munkáját. A szemle során több tárgyat is lefoglaltak: 1. a holttesten lévő véres ingeket és egyéb ruhadarabokat; 2. a fél csésze teát vegyészeti vizsgálat céljából; 3. a holttestből kivett golyót és fojtást, végül a holttest mellett talált pisztolyt. A szemlebizottság a szemle során, annak részeként egy – mai értelemben vett – bizonyítási kísérletet is lefolytatott. Eredményként a következő megállapításokat tették: 1. A padozaton lévő sérülés a pisztoly elejtése során keletkezett; 2. A néhai harisnyájának talprésze és az ágy végén a takaró is egyformán koszos, poros volt. Tehát Teleki László papucs nélkül járkált a szobában, és közben leheveredett az ágyra; 3. Nincs vérgyanús szennyeződés a holttest tágabb környezetében, így bizonyosan a megtalálás helyén történt a lövés; 4. Végül a konklúzió: fegyverrel elkövetett öngyilkosság történt a holttest helyzete és a bútorzat elhelyezkedése alapján.[42]

A szemle eredményét jegyzőkönyvben és egy fényképfelvételen is rögzítették. A dokumentáció hibájaként értékelhető, hogy abban több ízben nem a tényeket, hanem csak az abból levont következtetéseket rögzítették, amelyek nem alkalmasak a helyszín rekonstrukciójára. Ennek az az oka, hogy pusztán a konklúzióból nehéz visszakövetkeztetni az eredeti tényre, és abból olyan új következtetéseket levonni, amelyek esetleg más álláspont kialakulását tennék lehetővé.

Egy kisebb kitérő erejéig érdekes elgondolkodni azon, hogy a mai technológia segítségével és a mai protokoll alapján milyen további vizsgálatok elvégzése volna indokolt egy ilyen szemle során: DNS-anyagmaradvány rögzítése, szaganyagmaradványok rögzítése, daktiloszkópiai nyomok, látens vérgyanús szennyeződések felkutatása vegyszeres eljárással, mikronyomok felkutatása, rögzítése, lábbelinyomok felkutatása és rögzítése, zárak és kulcsok lefoglalása és szakértői vizsgálata. Természetesen több fontos mérés elvégzése is indokolt volna, elsősorban a lövési elváltozások, a holttest és a pisztoly helyzetével kapcsolatban, de ugyanilyen lényeges lenne a nyílászárók állapotának vizsgálata is. Ezek támogatására a helyszínről háromdimenziós felvétel elkészítése is indokolt.[43]

1900. január elsején lépett hatályba az 1896. évi XXXIII. tc. a bűnvádi perrendtartásról (I. Bp.), amely szintén vizsgálóbíró vagy vizsgálóbírói hatáskörben eljáró járásbíró feladatává tette a szemle lefolytatását. A szemle elrendelése kapcsán előírta, hogy azt akkor kell megtartani, ha az ügy szempontjából fontos körülmények megállapítása vagy felderítése érdekében személyes megfigyelés szükséges.[44] Azaz még mindig arról van szó, hogy nem a tárgyi bizonyítékok felkutatása, hanem a személyes megfigyelés állt az érvek középpontjában. A rendőrhatóság csak különleges esetben folytathatta le a szemlét, szerepe egyébként csak a helyszín biztosításában volt. Olyannyira merev szabály volt ez, hogy ha különleges helyzetben a rendőrség végezte, akkor az nem minősült szemlének, hanem utólag be kellett idézni a bíróságra a végrehajtó hatósági személyeket, ahol az általuk tapasztaltakat tanúként kellett elmondaniuk. A rendvédelem történetéből tudjuk, hogy erre az időre tehető a rendőrségek kialakítása (például Budapesti Rendőr-főkapitányság, 1881), ezért a jogalkotó bizalma a szervezet és annak képességei iránt még nem alakulhatott ki. A szemle lefolytatása tehát minden körülmények között a bíróság feladata volt, ezzel együtt azonban a jogalkotó nem akarta a detektívek által „megszemlélt” helyszínen feltárt bizonyítékokat a bizonyítás szempontjából kizárni az eljárásból, ezért a tanúkihallgatás módszerével hozta be az eljárásba ezeket az adatokat.

A rendőrség által folytatott szemle törvényerőre emelését az 1951. évi III. törvény is szabályozta. Ettől kezdve azonban a rendőrség és a bíróság által lefolytatott szemle azonos bizonyító erővel rendelkezett. A szemle a törvényben még kettős módon volt szabályozva, tehát a nyomozati és a bírói szakban is külön-külön. A szemlét két hatósági tanú jelenlétében kellett megtartani (115. §), így tehát azok kötelező jelleggel történő alkalmazása továbbra is megmaradt. Ez alól csak a szakértői szemle esetében kapott felmentést a hatóság.

Ezzel a szabályozással a rendőrség által lefolytatott szemle vált a mindennapok gyakorlatává, tehát a bírósági szemlék száma elenyésző lett. Ez a folyamat – mint Pusztai is kiemeli – helyes döntés volt, tekintettel arra, hogy apparátusa, reagáló képessége, a krimináltechnikai eszközök és módszerek változásának gyorsabb követése sokkal alkalmasabbá tette e feladat végrehajtására ezt a szervezetet, mint a bíróságot.[45]

Ez a folyamat azonban számos szervezeti, személyi és gondolkodásbeli változást is igényelt.

A második világháborút követő időszakban a politikai vezetők előtt világossá vált, hogy a társadalmi változások és az új politikai berendezkedés a bűnügyi terület szervezetének és munkamódszereinek gyökeres átalakítását teszi szükségessé. Ebben az időszakban a bűnügyi technika munkatársai mostoha körülmények között dolgoztak. Felszerelésük hiányos volt, az ujjnyomok rögzítésére a napjainkban is használt fólipapírokat[46] saját maguk állították elő oly módon, hogy a régi nyomokat lemosták, és a rajta lévő zselatinréteget újraduzzasztották.

Ezen időszakot jellemezte az is – ami az országos szakmai irányító egység hiányát jelezte –, hogy nem ismerték a bűnügyi technikusok a tudományos kriminalisztikai módszereket. Ezért fontos volt minden olyan eredmény, amelyet a technikusok maguk értek el, és így a gyakorlatban bizonyították be az állomány számára a bűnügyi technika fontosságát.[47]

1948-ban kapták meg a vidéki rendőrök az első helyszínelő bőröndjeiket, amelyek nagy, fekete színű kofferek voltak. Ezeket zseblámpával, nagyítóval, ollóval, gipsszel és szitával, kézikefével, indigó- és argentorátporral, fólipapírral, valamint gumihengerrel és festékkel felszerelve vehették kézbe.[48]

1949-ben egy új BM rendelet[49] fontos változásokat hozhatott volna a teljes bűnügyi szolgálat életében. Ez a rendelet intézkedett arról, hogy a BRFK I. számú főkapitány-helyettes alárendeltségében működő Bűnügyi Osztály mellett jöjjön létre egy Bűnügyi Laboratórium is. Ennek végrehajtása azonban sajnos elmaradt.[50]

1950-ben létrejött azonban a Budapesti Rendőr-főkapitányság szervezetében a Bűnügyi Technikai Alosztály országos hatáskörrel. Ebben az évben a vidéki kapitányságokon is létrehozták a bűnügyi technikusi státuszokat, amelyek jó alapot jelentettek a későbbi bűnügyi technikai részlegek kialakításához.

1952-ben alakult meg az Országos Rendőrkapitányság (ORK) Tudományos Technikai Alosztálya. Ebben az évben kezdték meg szervezett tevékenységüket a bűnügyi orvosok is.[51]

1961-ben a Bűnügyi Technikai Alosztályból Osztály (a későbbiekben Intézet) lett. Az ezt követő időszakban rohamos fejlődésnek indult a hazai bűnügyi technikai szakterület, és javult a bűnügyi technikusok helyzete. A kiinduló helyzet elkeserítő volt, hiszen az ötvenes években az összes bűncselekmény nyomozásának csupán 31%-ánál működött közre bűnügyi technikus. Az osztály megalakulása után két évvel ez a szám két és félszeresére emelkedett. Ugyanilyen tendenciát mutatott a rögzített nyomok száma is.

A Bűnügyi Technikai Osztály megalakulását követő néhány évben elkezdődött megyénként egy fő, összesen húsz bűnügyi technikus nyom- és írásszakértői tanfolyamra történő beiskolázása. Az úgynevezett kerületi technikai felelősök pedig speciális, „felelősi iskolát” végeztek. Mint azt Kertész Imre tanulmányából megtudjuk, a cél az volt, hogy olyan szakemberek vegyenek részt a helyszíni szemléken, akik a nyomokat nemcsak rögzíteni tudják, hanem látják a bennük rejlő bizonyítási és szakértői lehetőségeket is.[52]

Ebben az időben, 1963-ban a nagyobb megyékben bűnügyi technikai alosztályok, a kisebb megyékben technikai csoportok alakultak.[53] Fontos lépés volt ez, hiszen ezzel a bűnügyi technikai egységek szervezetszerűen jelentek meg a bűnügyi szolgálat rendszerében.

Mindezek mellett a technikai fejlesztések sem maradtak el: 1965-ben a körzeti megbízottak is helyszínelő táskát kaptak, 1966-ban pedig a megyei főkapitányságokat korszerű helyszínelő autókkal látták el.[54]

A kedvező tendencia ellenére Kertész Imre még így is alacsonynak tartotta a nyomrögzítés színvonalát, véleménye szerint ennek több oka is volt. Egyrészt lebecsülték a tárgyi bizonyítási eszközöket a nyomozás első szakaszában, amikor még a figyelem elsősorban a felderítésre irányult. Másrészt a helyszíni szemlék kései megkezdése és a végrehajtásra rendelkezésre álló idő rövidsége lehetett a probléma eredője. Harmadrészt pedig olyan szubjektív és objektív okokat tartott ezért felelősnek, mint a gépkocsi hiányát, a túlterheltséget és a rossz munkaszervezést.

Ebben az időszakban az országos vezetés célul tűzte ki, hogy a bűnügyi technikusokat fokozatosan nyomszakértőkké képezze, és technikusi feladatokkal kívánták megbízni a gépkocsivezetőt, valamint a nyomozókutya vezetőjét is.

A hatvanas évek derekára a bűnügyi technikusok felszereltsége már kielégítő volt, de még mindig komoly hiányosságok mutatkoztak egyrészt a világítóberendezésekben, másrészt a csapdafelszerelésekben és a nyomrögzítő anyagokban.[55]

1971-ben Katona Géza, aki akkor az Intézeten belül működő Kriminalisztikai Alosztályt vezette, először a nyomozókutya-vezetők, majd a bűnügyi technikusok országos szakmai irányítói beosztásába hívta meg alosztálya állományába az állatorvos végzettségű Szinák Jánost.

1970-től kezdve az Intézet szakirányító tevékenységének köszönhetően öt év alatt a rögzített és szakértőhöz eljuttatott láb-, jármű- és eszköznyomok száma megháromszorozódott, az ujjnyomoké a duplájára emelkedett. Mindemellett szomorú tényként jelentkezett, hogy a „helyszínes bűncselekményekhez” még mindig csak az esetek felében kapcsolódott szakértői kirendelés.

Ebben az időszakban nőtt meg az Intézet szakértőinek tudományos kutatásai eredményeként a mikroméretű anyagmaradványok jelentősége is, amit Kertész Imre sok helyen népszerűsített, és igyekezett azt elérni, hogy a bűnügyi technikusok és a nyomozók már a helyszínen vegyék figyelembe ezt a típusú anyagmaradványt a bizonyítás egyik lehetséges eszközeként a nyomozás során.[56]

A jövőbeni tervek között már ekkor szerepelt az, hogy a helyszíni felszerelések kisebb súlyúak és könnyebben kezelhetőek legyenek, továbbá hogy a szemlebizottság a helyszínen tapasztaltakat „képmagnetofon” segítségével rögzítse.

Az 1973. évi I. törvény a büntetőeljárásról a szemlét egy helyen, a bizonyítás cím alatt szabályozta. Változás volt a korábbi szabályozáshoz képest, hogy a jogalkotó itt úgy fogalmaz, a bizonyítandó tény felderítéséhez vagy megállapításához kell szemlét lefolytatni, míg az 1951-es jogszabály lényeges körülmény megállapításához vagy felderítéséhez teszi kötelezővé a szemle lefolytatását. E változás mögött a bizonyítási cselekményhez szükséges tárgyi bizonyítási eszközök felkutatása révén beszerzett bizonyítékok tudatosabb felhasználását látom. A gyakorlathoz közelebb álló, a hangsúlyeltolódásokat jobban követő változás az is, hogy a szemle szabályozása immáron egy helyen szerepel, egyértelművé téve ezzel, hogy annak végrehajtására a rendőrség legalább annyira jogosult, mint a bíróság. A változás azonban nem volt elegendő. A rendelkezés, miszerint „ha a szemle tárgyát egyáltalán nem, vagy csak jelentős nehézség, illetőleg költség árán lehetne a hatóság elé vinni, a szemlét a helyszínen kell megtartani”,[57] nem követi a gyakorlatot, amelynek alapos indokát nem adja a jogszabály. Ez a fordulat már kodifikációja idején is meghaladott volt.[58] A tárgyi bizonyítási eszközök egy része már akkor is látens volt. Ezek felkutatása a szemle feladata, ez pedig legeredményesebben az elkövetés helyszínén és annak környezetében lehetséges. Ezért alakult ki az a gyakorlat, hogy a szemle végrehajtása fokozatosan elsősorban a rendőrség feladatává vált. Ennek következtében a szemléket javarészt halaszthatatlan nyomozási cselekményként foganatosították, és teszik így a mai napig is. Ha ez elmarad, akkor a tárgyi bizonyítási eszközök egy része soha nem jut el a hatóságig, tehát ahhoz, hogy a szemle tárgyát a hatóság elé lehessen vinni, előbb fel kell kutatni. Méghozzá gyorsan kell ezzel kapcsolatban intézkedni, mivel ezen objektumok egy része idővel megsemmisül. A megszemlélendő tárgyak és személyek is leggyakrabban a helyszínen érhetők el. Nem beszélve a talált állapotról, amelynek informativitása pótolhatatlan.

Az 1973. évi I. törvény megjelenése a szemle végrehajtására felállított úgynevezett bűnügyi technikai és a szakértői szakterületet új kihívások elé állította.

Az 1973. évi büntetőeljárási törvény olyan fontos nóvumokat tartalmazott, mint a szaktanácsadó fogalmának bevezetése.[59] A törvény megszületését követően megjelentek az annak rendelkezéseit kibontó rendeletek is, amelyek hatást gyakoroltak a bűnügyi technikusok munkájára is, hiszen olyan részletkérdéseket tartalmaztak, mint például a helyszíni nyomrögzítés nyilvántartásba vételének módja.[60]

Az ekkor készült szabályzat elrendelte a helyszínen rögzített nyomokról jegyzék készítését, amelynek első példánya a szemlejegyzőkönyvhöz csatolandó, második példánya a helyszíni szaktanácsadói nyilatkozat rögzítésére adott lehetőséget, a harmadik példány pedig a bűnügyi technikusnál maradt. Ez a rendszer biztosította, hogy a nyomok, anyagmaradványok helyi szinten vagy megyei szinten rendszerezhetők és összehasonlíthatók legyenek. Nem adott lehetőséget azonban az országos nyilvántartásra.

1978. április 8-án a belügyminiszter intézkedési tervet hagyott jóvá, amelyben a szakértői munka decentralizálását írta elő oly módon, hogy az egyszerűbb szakértői véleményeket a megyei főkapitányságokon végezzék el, és csak a komolyabb műszerparkot és képzettséget igénylő esetek kerüljenek az Intézetben dolgozó központi szakértőkhöz. Az intézkedési terv része volt az is, hogy a nyomozók, a vizsgálók és az egyes bűnügyi területek vezetőinek bűnügyi technikai képzettségi szintjét javítani kell, és fokozni kell a területi szerveknél folyó technikai munka szakirányítását.[61]

Az 1980-as években az általános tudományos fejlődés következtében olyan tervek születtek a bűnügyi technika korszerűsítésére, mint például a „film nélküli fényképezőgépekkel” történő helyszínfeldolgozás, amelynek az adatait flopin tervezték kezelni. Ekkor merült fel a különféle típusú bűnügyi helyszíneken alkalmazandó egységcsomagok összeállítása és alkalmazása is (például lőfegyverrel elkövetett cselekmények, nemi erkölcs elleni bűncselekmények helyszínein).[62] Ezek egyértelmű előnye lett volna a standardizálás, az egyszerűsítés és a mindenki által érthető, világos szakmai követelmények megjelenése. A Szinák János vezette szakirányítást végző csapat eredményeinek köszönhető, hogy 1977 és 1987 között kétszeresére nőtt azoknak a helyszíni szemléknek a száma, ahol bűnügyi technikust vagy technikai felelőst vettek igénybe a nyomozó szervek.[63]

Ebben az időszakban megkétszereződött a helyszíni ujjnyomok alapján azonosított gyanúsítottak száma, ami azt jelentette, hogy a rögzített ujjnyomok 6-7%-a vezetett el az elkövetőhöz. Kertész Imre egyik tanulmányában ezt a számot olyan alacsonynak tartotta, amelyen feltétlenül javítani kell. Ahhoz azonban, hogy a felderítést hatékonyabban tudja a bűnügyi technika segíteni, az ujjnyomok ujjlenyomatokkal történő összehasonlítását meglátása szerint gépesíteni kell majd.

Már ekkor tervként szerepelt az, hogy az ország különböző pontjain lefolytatott helyszíni szemlék eredményei között összefüggéseket keressenek. Ehhez azonban olyan számítógépes háttér lett volna szükséges, amely akkor kivitelezhetetlen volt. Ez a „szituológiai” szakértői vizsgálat[64] (a kriminalisztikai képzésben „szituációs modellként” oktatjuk) a helyszín összképéből vont volna le következtetéseket és rendszerezte volna azokat. A helyszín és az ismeretlen elkövető adatainak számítógépes feldolgozása hasznos eredményeket hozna – vélte Kertész Imre, amely állításával természetesen ma is egyet kell értenünk. Kiegészíthetjük ezt azzal, hogy az ország különböző pontjain lefolytatott helyszíni szemléken tapasztaltak egymással történő összevetése is indokolt lehet, amihez manapság már az informatika megfelelő segítséget nyújthat.[65]

Az Intézet szakértőivel való szoros együttműködés nagyban hozzájárult a helyszíni munka színvonalának javulásához. Ennek voltunk szemtanúi akkor is, amikor a belügyminiszter döntése értelmében 2011. január 1-től 2016. december 31-ig a bűnügyi szemlék szakmai irányítása és egy világszínvonalú felszereltséggel rendelkező, országos hatáskörrel bíró helyszínelő egység tevékenysége a Bűnügyi Szakértői és Kutatóintézet keretein belül felállított Bűnügyi Technikai Főosztályon (továbbiakban: Főosztály) zajlott.[66]

A Főosztály felállítása szükségszerű és indokolt volt. Ha megnézzük, hogy az ORFK Bűnügyi Technikai Osztály 1999-es megszüntetése után miként alakult ennek a szakterületnek a sorsa, azt látjuk, hogy 1999 és 2007 között az ORFK Bűnügyi Osztályon belül két szakember foglalkozott országosan a bűnügyi technikusok szakmai irányításával.[67] Ez az időszak két rendkívül lelkes kollégánk küzdelme volt a bűnügyi technika életben tartása, sőt fejlesztése érdekében. 2008. január 1-től azonban öt munkatárssal felállt az ORFK Bűnügyi Főigazgatóságán belül a Bűnügyi Technikai Osztály, amely már a szakmai érdekek markánsabb képviseletére volt képes. A Bűnügyi Szakértői és Kutatóintézet keretei között létrejött új Főosztály azonban 72 szakemberrel megteremtette egy erős érdekképviseletre képes, végrehajtó és szakirányító tevékenységet egyaránt végző szervezeti egység alapját. Tény, hogy az ORFK Bűnügyi Technikai Osztály 1999-es megszüntetésének a területi és helyi egységek látták elsősorban kárát,[68] hiszen a hagyományos bűnügyi terület mellett nem volt olyan mértékadó képviselete a bűnügyi technikának, amely elősegíthette volna a folyamatos fejlődést.[69] A szakterület így 2011-ben – mindenki által érezhetően – fejlesztésre szorult, amelynek azonban feltétlenül a szakértői területtel összhangban kellett megtörténnie, és ennek garanciája az intézet állományába történő integráció volt.

A Főosztály felállításkor négy fő célkitűzést kívántak megvalósítani, amelyek 2016-ig meg is valósultak: egységes szervezetrendszer létrehozása, az egységes jogi környezet megteremtése, a megfelelő finanszírozás biztosítása és egy azonos elvek alapján működő országos szakirányítási rendszer kiépítése.[70] Az egységes szervezetrendszer azt jelentette, hogy minden területi (megyei) szervnél újra létrehoztak bűnügyi technikai osztályt. Ez azért fontos, mert ezek a szervek végzik a megyékben a súlyosabb bűncselekmények szemléjét, ők irányítják szakmailag a helyi egységek munkáját is, és látják el őket nyomrögzítő anyagokkal. Az intézkedéssel létrejött Magyarországon a háromszintű bűnügyi helyszínelés, amelyre korábban már volt példa, és amely – egyetértve Katona Gézánéval[71] – a minőségi bűnügyi technikai munka záloga.

A szemletevékenység jogi szabályozása a Főosztály megalakulásakor törvényi és rendeleti szinten valósult meg csupán. Nem voltak olyan, a rendelet szabályait kibontó közjogi szervezetszabályozó eszközök, amelyek definiálták volna a szakmai alapfogalmakat és alapelveket, az alapvető jogokat és kötelezettségeket, és azokat a szakmai minimumokat, amelyeket minden szemle során végre kell hajtani. Nem szabályozta semmilyen írott szakmai rendelkezés a nyilvántartásba vétel folyamatát sem. Ennek a helyzetnek a megváltoztatása érdekében a Főosztály egyik első feladata az volt, hogy megalkossa a később „bűnügyi helyszínelő kódex” néven ismertté vált, hetven pontból álló 13/2012. (VII. 30.) ORFK utasítást. E norma az egy évig tartó széles körű egyeztető folyamat eredményeként jelent meg, amelynek résztvevője volt valamennyi megyei bűnügyi technikai osztályvezető, az ORFK jogi főosztályának a képviselője, az akkori Rendőrtiszti Főiskola Kriminalisztikai Tanszék és a Dunakeszi Oktatási Központ egy-egy oktatója. A kodifikációs munka lépésről lépésre haladt. Az elkészült tervezetet egy 2012. március 21-én A bűnügyi helyszínelés kódexe címmel tartott kerekasztal-konferencián vitatta meg a Főosztály kezdeményezésére több gyakorlati és elméleti szakember. A legfőbb kritika elvi alapon érte a normaszöveg tervezetét. E szerint nem lehet a bűnügyi helyszínelő munkában olyan minimális követelményrendszert, standardot előírni, amelyet minden körülmények között teljesíteni kell, így a normára nincs szükség – állították a bevezetés ellenzői. A normakészítők és több támogató hozzászóló ezzel szemben úgy érvelt, hogy a kriminalisztikai ajánlások alapján igenis összeállítható egy olyan minimumkövetelmény, amelyet általában minden szemlén végre kell hajtani, és egy olyan követelménycsomag is, amelyet az általánoson túl (vagy attól eltérően) az egyes bűncselekménytípusok vonatkozásban is teljesíteni kell. A konferencián elhangzott javaslatok döntő többsége beépült a normaszövegbe. A gyakorlatban dolgozó bűnügyi technikusi állomány a norma anyagát elsajátította, magáénak érezte, és ennek megfelelően alkalmazta is annak szabályait. A bűnügyi helyszínelő kódex felkeltette a tudományos élet szereplőinek érdeklődését is.[72] Az utasítást azóta hatályon kívül helyezték.[73] Szabályainak egy maroknyi részét beépítették a forrónyomos tevékenységről szóló ORFK utasításba.[74] Ennek az lett a következménye, hogy jelenleg nincs jogi normába öntve a szemlebizottságok tagjainak a feladata, de ami még nagyobb probléma, hogy nincsenek jogi kötőerővel ellátva a minimumszabályok, így hiányzik a hivatkozhatóság és a transzparencia, amelyre a büntetőeljárásban egyre nagyobb igény mutatkozik.

Jelentős eredményként könyvelhető el ugyanakkor a bűnügyi technikai szakterület részére 2014-ben, a Nemzeti Közszolgálati Egyetem gondozásában kiadott Módszertani útmutató 1. bűnügyi technikusoknak című kötet megjelenése. E módszertani útmutató megjelenése meghatározó állomásnak tekinthető, hiszen 1963 óta nem készült ilyen típusú összefoglaló munka. Ez a módszertani útmutató nyújt segítséget a bűnügyi technikusok számára annak eldöntéséhez, hogy az irányadó normák keretei között a helyszínen mely nyomkutatási és nyomrögzítő módszereket alkalmazzák. Az útmutató elérhető valamennyi megyei rendőr-főkapitányságon, a Nemzeti Közszolgálati Egyetem és a jogi karok könyvtáraiban, továbbá ingyen letölthető az egyetem honlapjáról is. Azóta megjelent a módszertani útmutató második része is, amely meghaladta egy módszertani útmutató kereteit, és Krimináltechnikai kézikönyvként jelent meg 2020-ban.[75]

A Főosztály felállítása óta eltelt időszakban a megyei és helyi szervek számára összesen 1,261 milliárd forint értékben biztosítottak finanszírozási keretet, amelynek köszönhetően bűnügyi technikai szakanyagbeszerzések és fejlesztések valósultak meg, modern Mercedes helyszínelő buszokat kaptak a területi szervek, valamint átalakult a korábban nehézkes nyomrögzítőanyag-ellátás is.