Elise Kova

Earth’s
End
A FÖLD VÉGE

Kossuth Kiadó

Tartalom

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3. FEJEZET

4. FEJEZET

5. FEJEZET

6. FEJEZET

7. FEJEZET

8. FEJEZET

9. FEJEZET

10. FEJEZET

11. FEJEZET

12. FEJEZET

13. FEJEZET

14. FEJEZET

15. FEJEZET

16. FEJEZET

17. FEJEZET

18. FEJEZET

19. FEJEZET

20. FEJEZET

21. FEJEZET

22. FEJEZET

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Impresszum

Katie-nek és Nicknek

a sok éjszakázásért, amivel megmentettétek

e Széljárót a begolyózástól.

1. FEJEZET

VHALLA ZUHANT.

Orkán zúgott a fülében, ahogy bevetette magát a világ leghatalmasabb szakadékába. A mágiája szikrázva sistergett, miközben erőnek erejével hajtotta magát az alatta kapálódzó férfialak felé.

Addig nyújtotta a karját, hogy végül már fájt, s találkozott a tekintetük. Sikerülni fog. El fogja csípni – egyszerűen muszáj. Sötét hajú hercege földrengető kétségbeeséssel bámult fel rá, a neve fohászként szállt az ajkáról a szélviharban.

Amikor Vhalla vérlepte keze a férfiét egy hajszállal elhibázva üres levegőt markolt, elgyötörten bömbölt, és még egy utolsó, hiábavaló próbálkozást tett, hogy elkapja – ekkor a teste kegyetlenül megérkezett az alanti sziklákra.

Vhalla felpattant, lerúgta a rátornyozott takarókat. A keze kinyújtva, tenyere üres. Hideg verejték csorgott a homlokán, a feje kábán kóválygott. Két kéz kulcsolódott tenyerére, tekintete pedig egy égszínkék szempárig követte a sápadt déli bőrt.

– Fritz? – lehelte Vhalla zavarában.

– Vhal, hála az Anyának! – Fritz elengedte a kezét, hogy a nyakába boruljon.

Vhalla erőnek erejével próbálta oszlatni az elméjére borult ködöt. Egy katonai sátorban volt, a fény a vászonra pakolt ágak és moha rétegein át szűrődött befelé. Vhalla megdörzsölte a fejét, a keze szoros pólyát talált.

Kötszer… Vér… Egy megtört alak fekete vértben, a saját vére tengerében.

– Aldrik? – Ellentmondást nem tűrve fordult Fritzhez.

A déli összerezzent a lány hirtelen hevétől.

– Vhal… Te… Most, hogy felkeltél, szólnom kell Eleciának, hogy megvizsgáljon… – Fritz kerülte a tekintetét.

– Aldrik? – ismételte Vhalla éles hangon.

– Megyek is érte. Már majdnem két napja alszol, és…

Vhalla a hebegő barátja után kapott, és megragadta a láncing alól kilógó gallérját. Marokra fogta, úgy rántotta magához. Még sosem látott Fritz arcán ilyen bánattal vegyes félelmet. Vhalla szíve pedig egyszerre akart fájdalmasan zakatolni és teljesen megállni.

– Hol van Aldrik? – Reszketett a keze, olyan erővel szorongatta a délit – a rémület remegése.

– Vhal, a herceg… a zuhanás… ő… – Fritz szeme mindent elárult.

– Ne… – Vhalla feje lehorgadt a hirtelen sokktól. Nem volt elég gyors. Nem volt elég gyors, és most Aldrik…

– Él… túlélte. – Fritz gyengéden megérintette a karját, mire Vhallát elöntötte a hála, mert szüksége volt a támaszra.

Remegő keze úgy cirógatta Fritz arcát, mintha azzal kitörölhetné az imént közölt tényeket. Az öröme nem lehetett felhőtlen, beárnyékolta a barátja szemére borult aggodalom.

– De? – szólt rekedt, elfúló hangon. – Mi az?

– Nincs jól. – Fritz lassan csóválta a fejét.

– Hol van? – követelte Vhalla.

– Vhal, nem lehet! – Fritz erősebben szorította a vállát.

– Hol van?! – Nem kapott levegőt. Hirtelen az összes elillant, és itt fog megfulladni, ha nem juthat el hozzá. – Látnom kell!

– Nem lehet…

Vhalla megelégelte a kifogásokat. Mire Fritz befejezhette volna, nemcsak felpattant, de távozott is a sátorból. Sajgott az egész teste, a hirtelen mozdulatoktól pedig újra forogni kezdett vele a világ. A tábor láttán rátörő kijózanító felismerés minden fájdalomcsillapítóval felért. Beásták magukat. A sátrakat álcázták, a fákon íjászok lapultak, körülöttük szilárd védvonal. A sereg hosszú maradásra készült.

– Vhalla, kérlek, vissza kell feküdnöd – könyörgött Fritz.

– Hol van? – Vhalla kirántotta a karját Fritz markából, megpróbált rájönni, vajon melyik sátorba dughatták a koronaherceget. Észrevett egyet, amit két katona őrzött, és futásnak eredt.

A katonák lassúnak bizonyultak, Vhalla pedig majdnem bejutott a sátorba.

Majdnem.

Összeütközött az egyik őrrel, aki elállta a bejáratot. Vhalla döbbenten pislantott fel.

– Engedj be! – követelte baljósan.

– A parancsunk szerint csak a császár, a családtagjai, a papok és a tanácsadók léphetnek be. – A katona láthatóan nem szívesen közölte vele a hírt. Minden szavát átitatta a leplezett együttérzés.

– Engedj be!

– Sajnálom, de nem lehet. Parancsunk van.

Vhalla tudta, hogy a belátásáért könyörög. Meg tudta érteni. Megértette, hogy minden ok nélkül tartják távol Aldriktól. Látnia kellett a hercegét; addig nem térhet vissza igazán az élők sorába.

Vhalla megvetette a lábát, ökölbe szorította a kezét. A zuhanás előtti csatában elhasznált mágiája még váratott a visszatéréssel. Ráadásul a teste sem tért még magához, így gyengének érezte magát, de nem hagyhatta, hogy bárki annak lássa.

– Engedj át, máskülönben…

– Máskülönben mi lesz?

Vhalla vére jéggé dermedt. Lassan megfordult, hogy szembenézzen a világ leghatalmasabb emberével, Solaris császárral. Aldrik apja alig leplezett megvetéssel méricskélte. Őt hibáztatta a fia állapotáért. Legalább végre egyetértenek valamiben.

– A sátradban a helyed, Yarl! – parancsolta neki.

Vhalla nagyokat kortyolt a levegőből. Még mindig a korona tulajdona volt. E férfihoz tartozott, míg a kezébe nem adja az Északot. És ha komolyan gondolta a néhány nappal korábbi ultimátumát, a szabadsága kósza álom, amíg el nem vág minden szálat, amelyek a fiához fűzik – amelyeket majdnem egy éve szövögettek, amelyek titkos szeretőkké tették őket.

– Nem voltam világos? – A megtermett déli uralkodó újabb lépést tett feléje.

A mindent átható feszültségtől a háta mögött álló katonák visszatartották a lélegzetüket.

– Vhalla, de jó, hogy felébredtél! – Vhalla megfordult, hogy szembenézzen az Aldrik sátrából távozó Eleciával. A nő átvágott a katonák között, és Vhalláéba fonta a karját. Honnan ez a hirtelen bizalmaskodás? – Gyere!

Vhallát Elecia ellentmondást nem tűrő határozottsága győzte meg. Hagyta, hogy az idősebb nő visszavezesse a sátorhoz, ahonnan az előbb távozott. De a szemét dacosan a császáréba fúrta. Nem tarthatja távol tőle Aldrikot, ha addig él, akkor sem.

– Befelé – dörmögte Elecia, és szinte belökte Vhallát a sátorba, ráadásul egyenesen Fritzre.

– Elment az eszed? – Vhalla csak pislogott a szúrós tekintetű nőre, aki már a legkevésbé sem emlékeztetett a gyengéd gyógyítóra, aki az előbb kísérte át a táboron.

– Én neked? – sziszegte Elecia, és térdre hullt Vhalla előtt. – A zuhanástól megzápult az a kevéske agyad? Épp most kell neked kóstolgatnod a császárt?

– Nagy ívben teszek a… – Fritz tenyere azzal a lendülettel Vhalla szájára tapadt, hogy beléfojtsa a felségárulás szavait.

– Nem tarthatnánk egy perc szünetet? – Fritz Elecia felé nyújtotta a szabad kezét.

Vhalla a göndör hajú nőre meredt. Barát vagy ellenség? Még mindig nem tudta mire vélni Aldrik kuzinját. Az Elecia smaragdszemében csillogó fájdalom és harag elárulta, hogy egyelőre még ő sem tudott zöld ágra vergődni vele.

– Hogy van Aldrik? – tette fel Vhalla az egyetlen kérdést, amin nem kaphattak hajba.

– Nem – rázta meg a fejét Elecia. – Itt én kérdezek.

– Tessék?

A másik nőnek sikerült kizökkentenie Vhallát, és meg is ragadta a pillanatot.

– Honnan a Köteléked az unokatestvéremmel?

Vhalla számtalan kérdésre számított Eleciától, de erre éppenséggel soha. Azt sem tudta, hová kapjon az értetlenkedéstől.

– Ho… hogy mi?

– Tőled számítottam titkolózásra – grimaszolt Elecia –, de tőle? – A sötét dugóhúzófürtjeit cibálta a bosszantó kétségtől. Gyorsan magához tért, dühöt kovácsolt az érzésből. – Mit műveltél vele? Milyen fenyegetéssel vetted rá a hallgatásra?

– Van bőr a képeden? – Vhalla legszívesebben kikaparta volna a másik nő vádló szemét. Ízekre akarta cincálni. – Ha azt hiszed, bármivel ártanék neki… – Mérgében alig talált szavakat.

– Hagyjátok abba! – Fritzre sosem volt jellemző a határozottság, így most mindkettejüket meglepte a hirtelen közbeszólása. – Nem vagytok ellenségek, ugyanazt a csatát vívjátok!

Vhalla Eleciára fintorgott, a másik pedig viszonozta.

– Elecia, tudod, hogy Vhal sosem ártana Aldriknak. – Fritz Vhallához fordult. – Vhal, te pedig tudhatnád, mennyire aggódott Elecia, nemcsak a hercegért, de érted is.

Elecia szúrósan meredt a sátor egyik sarkába, láthatóan bosszantotta, hogy Fritz lebuktatta.

– Honnan tudtad meg? – nyelte le Vhalla a korábbi pulykamérgét.

– Ha nem én gyógyítom mindkettőtöket, sosem derül ki. A legtöbb pap elsiklott volna felette, akkor is, ha varázsló. – Elecia minden alkalmat kihasznált az önfényezésre. – De felfigyeltem arra, hogy neki is használt a te javulásod. Ráadásul egy alapos varázslátás-vizsgálattal rájöttem, hogy a mágiája megváltozott. Láttam, amikor a Keresztútnál ápoltam, de a méregnek tudtam be; egészségesen pedig az ereje leplezte. Így nem lehettem biztos a dolgomban, míg Fritz meg nem erősítette nekem.

Vhalla Fritzre meredt, mire a déli férfi figyelmét hirtelen a körme alatti koszcsík vonta magára.

– Hogy történt? – Elecia nagy levegőt vett. – Azt tudom, hogy nem a Szorosban kezdődött. Ez mélyebb kapcsolat, régibb és szívósabb.

Vhalla felsóhajtott, a tenyerével megdörzsölte a szemét. Látni akarta Aldrikot. De ha ez ki volt zárva, akkor csak Eleciától tudhatta meg, milyen bőrben van. Ha ehhez mindenképp meg kell békítenie egy felpaprikázott nemesasszonyt, akkor áll elébe.

– A Kötelék az én művem…

Fritznek ez nem mondott újat. Vhalla hónapokkal ezelőtt beavatta őt és az immár halott barátját, Larelt. De nem töviről hegyire, így érdeklődve figyelt. Elecia tamáskodva fürkészte Vhallát, mintha kételkedne a könyvtárostanonc történetében, aki mágikus Kelyheket alkotott, ezekből jött létre a kapcsolat a koronaherceggel, a Kötelék, amelynek az életét köszönhette.

Vhalla rájött, hogy ha már egyszer belevágott, nem tud leállni. Sorra vett minden hetet és hónapot, töviről hegyire kiteregette a lapjait Eleciának és Fritznek. A Köteléket, a Tűz és Szél éjszakáját, amikor az Egybeolvadással kitágították a Köteléküket; azt, hogy a férfi varázsereje már nem árthat neki. Vhalla mindent tisztázott. Kivétel nélkül feltárta az összes eltemetett titkát, ha cserébe megtudhatja, él-e a hercege, ha ezzel visszanyeri az egyetlen nő bizalmát, akitől kiderítheti.

Amikor Vhalla befejezte, Elecia töprengve rágcsálta a hüvelykujja körmét.

– Ez sok mindent megmagyaráz – dünnyögte.

– Most pedig halljam – ismételte Vhalla szelíden –, hogy van Aldrik?

– Nem jól – csóválta a fejét Elecia.

Vhalla a legrosszabbra felkészült a másik nő fáradt görnyedése láttán.

– Az is csoda, hogy egyáltalán él. – Elecia mélyet sóhajtott. – De ezzel mindent megmagyaráztál. Mint mondtam, a Kötelék mély kapcsot jelent köztetek. De még sosem láttam ehhez foghatót. Nincs sok tapasztalatom Kötelékekkel… Röviden és tömören, semmi kétség, hogy te tartod életben.

– Tessék? – A megkönnyebbülés új félelemnek adta át a helyét.

– Mivel a Kötelék tőled ered, a te varázserőd a horgony. Hiszen mondtam, veled együtt ő is fejlődött. Minél erősebb lettél, annál többet adhattál…

– Azaz helyrejön? – szakította félbe Vhalla, nem tudta kivárni Elecia ítéletét.

– Azt nem mondtam. – Az idősebb nő szavai késként hasítottak Vhallába.

– De é… én jobban vagyok – hebegte Vhalla elveszetten.

– Nem, a legkevésbé sem. – Elecia nem köntörfalazott. – Alig jöttél helyre, és a gyógyulásodat legalább egy nappal tetézte, hogy kettő helyett dolgoztál, pedig egymagadban a tested kevesebbel is beérte volna. Egy ember ereje kevés kettőnek; ez nem mehet így tovább.

– Túléli. – Vhallát csak ez érdekelte.

– Mondod ezt látatlanban! – köpte Elecia. – Minden tőlem telhetőt megteszek, de fogynak a készleteink. Gyenge, és kornyadozik… csak annyira futja tőlem, hogy köztünk tartsam. De nem ébred fel. Rengeteg vért veszített, a fejsérülése pedig finoman szólva is súlyos. – Az idősebb nő papi nyugalmát lassan kikezdte az igazság terhe. – Talán nem is a régi Aldrikként fog magához térni.

Némaság borult rájuk, ahogy Elecia szavait emésztgették. Vhalla az ingét morzsolgatta a hasán. Micsoda, kegyetlen, könyörtelen világ!

– Nem – suttogta Vhalla. Nem volt hajlandó elhinni, hogy az Istenek csak azért hagyták életben Aldrikot, hogy neki végig kelljen néznie a halálát, vagy hogy más emberként térjen magához. – Mi a következő lépés? – Különösebb katonai szakértelem nélkül is tudhatta, ájultan heverni az ellenséges terület közepén nem sok jót ígér.

– Még nem tudom. A legfrissebb hírek szerint a császár még egyeztet a parancsnokokkal. Senkinek nem mond semmit. – Őszinte sértődöttség csendült Elecia hangjában.

Vhalla elméjét rég nem érzett frissesség hatotta át. Visszatért az érzés, amikor még a Birodalmi Könyvtár tudásának végtelen forrását vedelte. Sebesen járt az agya, egyetlen ösztön zakatolt benne: a szeretett férfi megmentése.

– Mi kell, hogy meggyógyítsd?

– Több orvosság, tiszta kötszer, tápláló étel, még akkor is, ha úgy kell beletömnöm, és egy biztonságos pihenőhely, ahol nem kell állandóan támadástól tartanunk. – Elecia semmi olyat nem mondott, amit Vhalla nem sejtett előre.

– Soricium, az Észak fővárosa. – Vhalla tudta, hogy a sereg hónapokkal ezelőtt berendezkedett az ostromra. Ez volt a császár egyik első közleménye, amikor visszatért a Birodalmi Fővárosba, mielőtt Vhalláról kiderült, hogy Széljáró.

Elecia bólintott.

– De éppen az itt a baj, hogy ilyen állapotban nem utazhat. Csak akkor, ha javul. Ráadásul az emberhiány miatt védtelenek lennénk, miközben lassan kellene mennünk.

– Akkor helyben kell jobb orvosság, hogy meggyógyítsuk, és több katona testőrnek az útra, ha már mozdíthatjuk – töprengett hangosan Vhalla.

– Mi jár a fejedben? – Fritz végre felfigyelt Vhalla arckifejezésére.

– Valakinek előre kellene mennie egy üzenettel. – Nem kérdés, kinek. – Mennyi ideje lehet hátra?

– Nem is tudom; már halottnak kellene lennie – felelte Elecia komoran.

– Mennyi ideje lehet hátra? – ismételte Vhalla.

– Orvosság nélkül talán egy hét. – Mi tagadás, ez felért egy halálos ítélettel.

– Soricium épp egy hét gyalogszerrel. – Vhalla csak tippelte, hol lehetnek, de senki nem helyesbítette. Hiszen pontosan emlékezett, mit mondott a császár, mielőtt nekivágtak a Szorosnak. Vhalla ökölbe szorította a kezét. – Én megyek.

– Tessék? – Fritz csak hüledezett. – Vhal, egy egész hétről beszélünk, ellenséges területen, ahol még soha életedben nem jártál!

– Nincs nálam gyorsabb lovas. – Vhalla Eleciát leste, mintha az egész terve annak jóváhagyásán múlna. – Majd hátszéllel hajtom a lovat. Egy gyalogos osztagnak egy hétig tartana, nekem talán feleannyi is elég.

– Lehetetlen – rázta a fejét Elecia.

– Megható a bizalmad – vágott vissza Vhalla csípősen. Elecia láthatóan megütközött a méltatlankodásán. – Haladéktalanul indulok, és haladéktalanul küldöm a leggyorsabb lovasaikat orvossággal, és hozzá a hiányzó emberekkel.

– Én nem támogatom az öngyilkos küldetésedet – ráncolta a homlokát Elecia –, amikor rajtad áll vagy bukik az élete.

– Te magad mondtad, egyedül kevés vagyok megmenteni őt. – Keserű volt az igazság. – A Kötelékünk visszatarthatta attól, hogy az Atyák túlvilági birodalmába kerüljön, de megváltani nem tudom. Ha elindulok, azzal talán odaveszek, talán odalesz a kapocs, és talán utánam hal. – Minden szó kínzással ért fel. – De ha nem megyek, mindenképp meghal.

Elecia még egy hosszú percig őrlődött.

– Ha feltételezzük is, hogy én jóváhagyom ezt az őrültséget… – kis szünetet tartott, közben megint a hüvelykujja körmét rágta, amit eddig Vhalla sosem látott tőle –, arra semmiképpen ne számíts, hogy a császár hozzájárul. Nem tudom, mivel haragítottad magadra, de nem fogja megengedni, hogy eltűnj a szeme elől.

– Akkor ma este indulok, amikor már alszik.

– Komolyan beszélsz? – Vhalla új érzést csípett el Elecia arcán, amire eddig még csak egyszer, a homokvihar után volt példa: tiszteletet.

– Mihez kezdene? Lovasokat küld utánam? – Vhalla mosolyában az őrület és az elszántság alkotott nyugtató keveréket. – Melyik a leggyorsabb lovunk?

– Baston – vágta rá Elecia szinte gondolkodás nélkül.

– Baston? – Nem találta ismerősnek a nevet.

– Aldriké… de hozzá sem lehet érni. Még vezetni sem hagyta magát. De engedelmesen beállt a ló mögé, amelyikre ráfektették Aldrikot.

Vhalla kiseperte a fejéből a gondolatot, ahogy fellódítják egy lóra a vérző, haldokló, magatehetetlen Aldrikot. Mire a herceg felébred, rossz álom lesz az egész. Mert mindenképp megóvja, és mindenképp felébred. – Akkor Bastont viszem.

– Nemcsak megőrültél, de meg is süketültél? – Elecia a szemét forgatta. – Baston senkinek…

– Nekem igen! – Vhalla higgadt meggyőződése hallatán Elecia torkára forrt a szó. Ő maga Baston mellett lovagolva járta be a kontinenst, és benne lakozott a gazdája egy része. – Sötétedés után indulok. Kell valami térkép, nehogy eltévedjek.

– Még jobb, ha szerzek neked egy iránytűt – töprengett hangosan Elecia. – Soriciumot északra találod.

– Várjunk csak, tehát mégis egyetértesz? – Fritz meglepetten pislogott Eleciára, aztán Vhallához fordult. – Nem, Vhal, nem teheted.

– Tessék? Mi ez a hirtelen pálfordulás?

– Nem… azt hittem, téged is elveszítelek… és most rendbe jöttél… nem mehetsz… – A barátja hangja suttogássá apadt.

Vhalla rádöbbent, hogy a Szorosban talán leleplezte a Széljáró énjét, és levedlette Serien Leral álruháját, de ettől még szüksége lesz a másik énje szívére. Elkélt neki a Serienként kovácsolt, acélban és vérben edzett érzelmi vért. Mert anélkül nem lesz képes elindulni.

– Fritz – suttogta Vhalla a déli felé nyúlva. Szoros ölelésbe húzta Fritzet. A szíve mélyén Vhalla önmagát ölelte, a lányt, aki még mindig megállíthatatlanul reszketett, remegett és zokogott. – Minden rendben lesz. Ezt meg kell tennem.

– Miért? – szipogott Fritz.

– Tudod, miért – kuncogott Vhalla szelíden. – Mert szeretem.

– A szerelem elbutított – motyogta a barátja leszegett fejjel.

Vhalla és Elecia pillantása találkozott.

– Tudom.

Az idősebbik nő rezzenetlenül mérte végig fiatalabb társát, mintha előre elítélné azért, amit mondani készült.

– De ha valakiért, érte megéri megbuggyannom. Túlságosan belehabarodtam ahhoz, hogy most feladjam, hogy elengedjem.

– Megváltoztál, Vhal. – Fritz elhúzódott, a szemét törölgette.

– Tudom. – Vhalla kénytelen volt elismerni.

A nap hátralevő részét Fritzcel töltötte, és azzal az ígérettel búcsúzott tőle, hogy Soriciumban fogja várni. Be kellett érnie ezzel. Fritz minden jel szerint megnyugodott – beletörődött –, amikor Elecia aznap este eljött Vhalláért.

– Azt hiszed, elengedlek úgy, hogy nem nézel be hozzá? – Elecia Vhallára sandított a szeme sarkából, amivel a szokatlan kapcsolatuk barátsággá bimbózott.

– Ha a császár megtudja… – Vhalla hátralesett, eszébe jutott Elecia korábbi feddése.

– Nem fogja.

Magabiztosságának forrásai a sátor két oldalán álltak. A két katona szénfekete páncélja elárulta, hogy a Fekete Légió tagjai – varázslók. Nevük, arcuk ismeretlen volt Vhallának, de az emlékezetébe véste a vonásaikat, amikor egy szó nélkül átengedték. Derék emberek arcai.

A szemközti sarok fémkorongján lebegő magányos lángocska keveset ért a homály ellen. Annyira aprónak bizonyult, hogy a növényi álca alatt koromsötét borult a sátorra. Hozzá ez a mellbevágó levegő… vér, test és halál szaga.

A férfi láttán Vhalla térdre hullt, a szájához kapta a kezét, nehogy kirobbanjon belőle az öröm, a gyötrelem sikoltása.

Aldrik ki sem tudta nyitni a szemét a bedagadt zúzódásoktól. Hiába tornyoztak rá takarókat, néha mégis megborzongott, mintha hideg rázná. Csak ez, és a mellkasa lassú, ütemes emelkedése jelezte, hogy él. Minden porcikáját gennytől sárga kötszer fedte. A legaggasztóbbnak mégis a hatalmas halántéksebe bizonyult, amiből makacsul szivárgott a vér.

Vhalla odanyúlt, hogy megfogja a herceg bekötözött kezét, és belekapaszkodjon. A jobb kezébe, amely valaha leveleket írt neki, amely a hajába túrt álmukban, amely az arcát cirógatta csókolózás közben; a végtelen lehetőségek mesés keze immár teljesen ernyedten lógott a markában.

– Hogy tehetted ezt velem? – suttogta rekedten Vhalla, minden erejével magába fojtva a zokogását, nehogy felverje a tábort.

– Hogy megértessem veled – mondta Elecia ünnepélyesen.