ÉRZELMES
KLASSZIKUSOK

FORDÍTOTTA
FÜSI JÓZSEF

A fordítás alapjául szolgáló mű

Giuseppe Tomasi di Lampedusa: Il Gattopardo

Hungarian translation © Füsi József jogutódai, 2024

Felhasznált szövegváltozat:

G. T. di Lampedusa: A Párduc

Szépirodalmi Könyvkiadó, 1979

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978-963-543-415-2

ISSN 2786 1503

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Kertész Edina

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borítóterv: Földi Andrea

Felelős vezető: Hunya Ágnes, ügyvezető

Tartalom

Első fejezet – 1860. május

Jegyzetek

A PÁRDUC

Első fejezet – 1860. május

Rózsafüzér. A herceg bemutatása

Nunc et in hora mortis nostrae. Amen.[1]

A rózsafüzér mindennapi malasztja véget ért. A herceg békés hangja egy félórán át idézte a dicsőséges és fájdalmas misztériumokat; de félórán át másféle hang is vegyült az egyhangú mormolásba, meg-megemelkedő hullámzással, amelyből mint arany virágok csillantak ki a szokatlan szavak: szerelem, szüzesség, halál.

Az áhítatos duruzsolás alatt mintha megváltozott volna a rokokó szalon képe: még a papagájok is, melyek különben szivárványos szárnyakat bontanak a selyemparavánon, most mintha félelmükben megdermedtek volna; és Magdolna is, a két ablak között, inkább bűnbánó bűnösnek látszott, mintsem szép, szőke lánynak, aki ki tudja, milyen bolondos álmokba felejtkezik, amikor nem hallja az esti áhítatot.

Amint az utolsó szó is elhangzott, minden a régi kerékvágásba zökkent vissza, vagy a régi rendetlenségbe, ahogy tetszik. Az ajtó küszöbén, alighogy a szolgák távoztak, besündörgött Bendico, a buldog, aki módfelett elkeseredett, amiért kizárták az áhítatból. Most már ő is megvigasztalódott, vidáman csóválta a farkát.

A nők lassan felálltak, s ahogy szoknyájuk zizegve elúszott a térdeplőhelyről, apránként visszaadták a levegőt a mitológiai alakoknak, akik ott meztelenkedtek a hólyagos hátsó falon. Csak még Androméda fuldoklott Pirrone atya szoknyája mögött, mert emennek néhány kiegészítő imát is kellett mondania, s ekképpen jó időre megakadályozta, hogy a hölgy viszontláthassa Perszeuszát, aki a tenger hullámain repült feléje, hogy karjába ölelje és megcsókolja.

A mennyezet freskóján ébredeztek az istenek. Tritónok és driádok serege tódult málna- és ciklámenpiros felhők között a hegyekből és a tengerekről, a némiképp jelképes célzattal festett Arany Kagyló fölé; az antik istenhorda ugyanis a Salina-ház dicsőségét volt hivatva hirdetni, és most, a litánia végén, olyan öröm tombolt bennük, hogy a távlat legcsekélyebb követelményeiről is megfeledkeztek; a nagyobb istenek – ezek a hercegek a kis istenek között –: a villámszóró Jupiter, az összemorcolt szemöldökű Mars és az epedő Vénusz a kisebb istenek csapata előtt haladtak a képen, és mutatós gráciával emelték magasba a kék címerpajzsra festett Párducot. Tudták, hogy e pillanattól kezdve huszonhárom és fél órán át ők lesznek ismét a kastély urai. A falakon a majmok megmozdultak, és újra fintorogni kezdtek a kakadumadarakra.

E mennyezetre festett palermói Olümposz alatt a Salina-ház halandó tagjai is élénken ereszkedtek alá az iménti misztikus légkörből. A leányok eligazgatták ruhájuk ráncait, kék pillantásokat és a zárdából hozott érthetetlen diákszavakat váltottak egymással; több mint egy hónapja már, hogy amikor április negyedikén kitört a zendülés Palermóban, elővigyázatosságból hazaparancsolták őket; de már visszasóhajtozták a baldachinos hálótermek és az Üdvözítőről elnevezett leánynevelő intézet meghitt közösségét. A fiúk is olyan idegesek voltak, hogy már azon is hajba kaptak, kié legyen a Paolai Szent Ferenc-kép; az elsőszülött Paolo herceg, az örökös, elepedt már a dohányfüstért, és óvatosan, hogy szülei meg ne lássák, megtapogatta zsebében a szalmafonatos szivartárcát, megvan-e még. Sovány arcán valami metafizikai bánat derengett: rossz napja volt ez a mai, mert Guiscardo, a sárga ír mén olyan kókadt volt egész nap, mintha elapadt volna a vére; Fanny pedig nem találta a módját (vagy nem is akarta), hogy – mint addig mindennap – azt a bizonyos ibolyaszínű levélkét átcsempéssze. Mert ha ilyen bajok vannak, ugyan mi végre lett emberré a Megváltó?

Amilyen türelmetlen és parancsoló természet a hercegnő, rózsafüzérét is erélyes koppantással dobta bele gyöngyökből szőtt kézitarsolyába, mialatt szép és tébolypárás szeme jobbágyain, gyermekein és zsarnok urán futott végig, aki felé apróka termetét örök szerelmes uralkodni vágyás feszítette – hiába.

Közben a herceg is feltápászkodott: roppant súlyától a padlózat megreccsent, mire áttetszőn világos szemében egy villanat ideig büszke fény lobbant, mivelhogy a padló nyögéséből hatalma súlyát vélte kihallani, hatalmát embereken és tárgyakon, legalábbis így, átmenetileg.

Letette a formátlan, vastag misekönyvet a székre, amely előtte állt a rózsafüzér elmondása alatt, visszadugta zsebébe zsebkendőjét, amelyen térdelt, és tekintetét valamelyest elkedvetlenítette az a csöpp kávéfolt, amely reggel óta merészkedett elcsúfítani mellénye tündöklő hómezejét.

Nem mintha kövér lett volna; csak hatalmas termetű volt, és roppant erős; fejével (a más közönséges halandóktól lakott hajlékokban) mindig nekiütközött a csillárok aljának; ujjaival úgy gyűrte össze a dukát aranyat, mint a selyempapírt; a Salina-kastély és az aranyműves műhelye között jöttek-mentek a cselédek, mert állandóan meg kellett javíttatni a villákat és kanalakat, amelyeket visszafojtott dühében gombóccá gyúrt az asztalon, evés közben. Ezek az acélujjak azonban simogatni is igen gyengéden tudtak; gáláns tevékenységüket Maria Stella, a felesége gyakorta tapasztalta, de ha erre gondol, már csak sóhajtozhat – az emlékén. És a rengeteg teleszkóp, látcső és „üstököskutató” zománcos csavarjai és gombjai fent a kastély tetején, a csillagvizsgáló toronyban például egyáltalán nem szenvedtek ujjaitól, sőt éppen gyengéd, simogató tapintásuktól csillogtak oly szépen.

A májusi késő délután egén a nyugvásra készülődő, de még elég magasan lebegő nap sugarai felgyújtották a herceg rózsás arcszínét és mézszínű szőrzetét, egyszersmind rögtön le is leplezték anyja, Carolina hercegnő német eredetét, aki harminc évvel ezelőtt kevély magatartásával megfagyasztotta a vért a Két Szicília[2] királyi udvarának petyhüdt tagjaiban. Ám a hercegnő fiában még egyéb germán esszenciák is erjedeztek, sokkal kínosabbak az 1880-as esztendő szicíliai arisztokráciájára nézve, mert bármily vonzó lehetett is tejfehér bőre és szőke haja az olajbarna és hollófekete bennszülöttek társaságában: zsarnoki vérmérséklete, néminemű erkölcsi ridegsége és hajlama az elvont eszmék világára – a palermói társaság jobbadán puha erkölcsű levegőjében alkalmasint szeszélyes erőszakossággá, megrögzött erkölcsi szőrszálhasogatássá avasodott benne, aki különben rokonait és barátait is megvetette, mert azok, ítélete szerint, a szicíliai történelem lassú folyamának girbegurba kanyaraiban törvényszerűen az örvény felé sodródtak.

Egy olyan család történetében, amelyben századokon át nem akadt senki, aki valaha is össze tudta volna adni kiadásait, és kivonni belőlük adósságait, ő volt az első (és utolsó), aki erős és valóságos vonzalmat érzett a matematikai tudományhoz; tudását a csillagászatban hasznosította, s nem is eredménytelenül, mert megfelelő nyilvános elismerést kapott, és még egyéni örömet is lelt benne. Elég e tekintetben annyit mondani, hogy lényében a gőg és a matematikai elemzés oly mértékben összeforrt, hogy komolyan hitte: a csillagok az ő kalkulusai szerint forognak; de volt is ebben valami, hiszen két planétát fedezett fel (az egyiket birtokáról Salinának, a másikat feledhetetlen vizslájáról Sveltónak – Fürgének – nevezte el). Ez a két bolygó kellőképp szétvitte hírét a Jupiter és Mars közti, eléggé terméketlen csillagtérséget kutató csillagászok között, úgyhogy a freskók nem is annyira hízelkedésnek, mint inkább jóslatnak díszelegtek a kastély falain.

Egyik oldalról tehát az anyja kevélységétől és intellektualizmusától szorongattatva, másfelől pedig az apja érzékiségétől és könnyelműségétől ingereltetve: szegény Fabrizio herceg örökös elégedetlenségben élt, még ha Zeusz módjára összemorcolta is szemöldökét, hogy külső szigorral leplezze a belső nyugtalanságot. S így szemlélte, közömbösen, miként pusztul ki törzsöke családfájának, és enyészik el az ősi örökség; mert hogy ez ellen valamit tegyen, ahhoz semmi kedve nem volt, s még ennél is kevesebb akaratereje.

Ez a félóra a rózsafüzér-imádkozás és a vacsora között az egész nap legkevésbé ingerlő pillanatai közé tartozott, s a herceg már jó előre ízlelgette különben mindig fenyegetett nyugalmát.

A kert és a halott katona

Lement a rövid lépcsőn, amely a kertbe ereszkedett, s előtte loholt Bendico, izgalmában remegve.

A kertet három oldalról fal, a negyedikről a kastély háta zárta körül: a falkerítés okozta, hogy olyan volt, mint holmi temető; ezt az érzést még az is igazolta, hogy párhuzamos dombocskák vonultak benne végig, s a dombvonulatok között az öntözőcsatornák völgyei: ezek éppen olyanok voltak, mint megannyi apró óriás sírhalma. A vörhenyeges agyagon sűrű rendetlenségben őstenyészet burjánzott: ott hajtottak ki a virágok, ahol az Isten akarta, és a mirtuszsövénybe is inkább belé botlott az ember lába, mintsem eligazította volna lépteit.

A kert mélyén, Flora istennő szobra körül, egy több évszázados sárga-fekete zuzmótenyészet mutogatta buzgón kései magzatait; oldalt két pad tartotta gombokkal összefogott és kétrét hajtott vánkosait, ezek is szürke márványból, mint maguk a padok; az egyik sarokban aranyesőbokor emelte magasra aranyát, és oktalan örömet harangozott. Minden rögből a szépség vágya párállott, melyet a gyors lustaság szokott megfojtani.

De a kert, talán mert ebbe a börtönmagányba volt befojtva, gyötrelmében szinte zsírosan vastag, tapinthatóan testi s enyhén rothadó szagot árasztott, mint némely szent nők földi ereklyéiből párolt aromás folyadékok; a szegfűk csípős szaga túlharsogta a rózsák protokollillatát és a kert sarkaiban bókoló magnóliák olajos szagát; de érezni lehetett az illatpárbaj alatt az ibolya édeskés és a mirtusz csecsemőszagába keveredő mentát is; a falon túlról a narancskert öntötte bomló virágainak alkóvillatát.

Vakoknak való kert volt ez, mert a látást állandóan sértette valami: de annál nagyobb gyönyörét lelte benne a szagló orr, még ha ez a gyönyör nem is volt csupa kellem. A Paul Neyron-rózsák például, amelyeknek dugványait maga a herceg hozta magával Párizsból, már mind elkorcsosodtak; eleinte nagy izgalommal hajtották virágaikat a szicíliai föld dús és tunya nedveitől, de aztán meghervadtak az apokaliptikus júliusi melegben, és valamilyen hússzínű káposztafélévé fajultak bujaságukban; illatuk azonban most is sűrű, szinte csepegős; valami olyan különös illat, hogy francia nevelőjük aligha gondolt ilyesmire. A herceg letépett egy szálat, s orrához emelte; olyan érzése támadt tőle, mintha a párizsi opera egyik táncosnőjének combját szagolgatná. Bendico, aki szintén részesedhetett ebben a gyönyörben, mert a gazdája neki is az orra alá dugta a virágot, undorral hőkölt vissza, s meg is ugrott mindjárt, hogy egészségesebb élvezeteket keressen a rothadó növények és a döglött szentjánosbogarak között.

De a hercegben az illatozó kert sötét gondolatokat is felidézett. „Most jó szag van itt, de egy hónapja!…”

Eszébe jutott az édeskés bűz, amely az egész kastélyt elárasztotta, mielőtt az okára rábukkantak és eltávolították volna: egy fiatal katona holtteste volt, az ötödik vadászzászlóalj harcosáé, akit a San Lorenzo körüli csetepatéban a felkelők megsebesítettek. Sebével idemenekült meghalni, egy citromfa alá. Szétroncsolt testét ott találták meg a lucernában, arcával vérbe és hányadékba borult, körmeit a földbe vájta; sűrűn ellepték a hangyák, vállszíja alatt violaszín belei tócsája. Russo, a jószágfelügyelő találta meg az emberroncsot; megfordította, hogy nagy, vörös kendőjével letakarja az arcát, és egy ágacskával visszaigazítsa beleit a tátongó hasba, aztán letakarta a sebet is a katona kék köpönyegével; közben állandóan köpködött az undortól, nem éppen a halott arcába, de elég közel a hullához. Hanem a dolgát akkurátusan, aggodalmas gyakorlatiassággal végezte: – Ezeknek a dögöknek a bűze akkor se múlik, amikor meghalnak. – Ez volt az egész emlékbeszéde a magános, gyámoltalan halott fölött.

És miután könnyes szemű bajtársai elvonszolták (de persze mivel a vállánál fogva ragadták meg és húzták végig a kerten a hullaszállító taligáig, a bábuvá dermedt katona kócbele ismét kifordult), aznap este a házban egy De profundisszal toldották meg az esti rózsafüzért, az ismeretlen katona lelkéért; aztán nem beszéltek róla többé, a nők lelkiismeretét ez a figyelmesség tökéletesen megnyugtatta…

A herceg most – a Flora-szobornál – lábát megtisztogatta a rákapaszkodott zuzmócsaládtól, és fel-alá kezdett járkálni a kertben: hatalmas árnyékát a lenyugvó nap a sírdombágyásokra lődözte.

A halottról valóban nem esett több szó, hiszen végül is a katona azért katona, hogy meghaljon a királyért. De a felhasított gyomrú test emléke gyakran megfordult a herceg gondolatai között, mintha csak azt kérte volna tőle a halott katona, hogy az egyetlen lehetséges módon szerezze meg lelke nyugalmát: azzal ugyanis, ha bizonyítani tudja, hogy neki egy általános kényszerhelyzetben kellett elszenvednie a végső kínt. De a vallatásnál más halott árnyak is tolongtak, e halott katonáénál is kevésbé vonzó külsővel. Mert meghalni valakiért vagy valamiért, rendben van, ez benne van a parancsban; de tudnunk kell, hogy egyvalaki tudja is: kiért vagy miért halunk meg. Ezt kérdezte az az elcsúfított arc, és éppen itt kezdte megszállni a köd a herceg agyát.

„De hát világos, kedves Fabrizio, hogy a királyért halt meg! – válaszolná kérdésére a sógor, Malvica, akit a család barátai szóvivőül szemeltek ki a herceggel való érintkezésben. – A királyért, aki a rendet, a folytonosságot, az illemet, a jogot és a tisztességet képviseli; azért a királyért, aki egyedül védelmezi az egyházat és akadályozhatja meg, hogy a birtok és a jószág széthulljon, ami pedig a liberális szekta legvégső célja.”

Ez – meg kell adni – igazán tanulságos intelem, és benne van minden, ami a hercegnek szíve gyökeréig kedves. De azért valami sántít ebben a bölcsességben. A király, rendben van! Ismerte jól a királyt, legalábbis azt, aki tavaly halt meg; ez a mostani nem egyéb, csak tábornoknak öltözött papnövendék. És valóban nem sokat ér. „Igen, de így nem lehet gondolkodni, Fabrizióm – vetné ellene Malvica. – Nem minden fejedelem áll hivatása magaslatán, de a királyság eszméje ennek ellenére az marad, ami.”

Nyugodjunk bele, még ez is igaz; de nem szabad, s teljességgel lehetetlen is, hogy a királyok, akik egy eszmét testesítenek meg, néhány nemzedék után egy bizonyos színvonal alá süllyedjenek; mert ha igen, akkor, kedves sógor, az eszme látja annak kárát…

Ernyedten ült a padon, és úgy nézte, micsoda pusztítást végez a derék Bendico a virágágyásokban; időnként a kutya ártatlan tekintettel oda-odanézett a gazdájára, mintha dicséretet várna tőle a végzett munkáért: tizennégy derékba tört szegfű, egy félig kiforgatott ösvény és egy bekapart öntözőcsatorna. Igazán derék férfimunka.

– Jól van, Bendico, gyere ide!

És a kutya odaszaladt, földes pofáját gazdája kezére fektette, s reszketve várta, hogy amiért a szépen megkezdett munkát oly ostobán s hirtelen abbahagyta, megbocsát-e neki.

1  Most és halálunk óráján, ámen. (Az Angyali üdvözlet latin szövegének végső szavai.)

2  A Szicíliai és Nápolyi Királyság.