BORÍTÓ

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Lesley Pearse: The House Across the Street

Michael Joseph, Great Britain, 2018

Fordította: Tóth Gizella

Borítóterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Tördelte: Gelányi Mariann

Copyright © Lesley Pearse, 2018

Hungarian translation © Tóth Gizella, 2020

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2020

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-974-4

Kiadja a GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Ajánlás

Olive Bedfordnak, kedves új-zélandi rajongómnak, aki több mint húsz éve a barátom, bizalmasom és majdnem az anyám.

Hogy megünnepeljük a kilencvenedik születésnapját, Angliába jön meglátogatni a családot és engem.

Ő ihlető forrás, és kétlem, hogy valaha is idős hölggyé válik.

Köszönetnyilvánítás

Szeretnék köszönetet mondani Louise Moore-nak és Yasmin Morrissey-nek a Penguin Bookstól a segítségükért, támogatásukért, és mindenekfelett a határtalan lelkesedésükért. Nélkületek nem sikerült volna.

Előszó

Bexhill-on-Sea, 1964

Az utcán kocsiajtó csapódott, és a hangra Katy kinézett a hálószobaablakon.

Az öreg, fekete Humber volt az, amelyet már többször látott. Két nő szállt ki belőle, és befelé indult a szemközti ház járdáján. Katy éppen vasalt az utcára néző egyik vendégszobában; a saját hálószobája a ház kertre néző, hátsó traktusában volt. Rob, az öccse azzal vádolta, hogy kíváncsi, azért lesi folyton az embereket, hogyan jönnek-mennek. Katy ezt tagadta, de tény, hogy az utca túloldalán lévő házat nagyon titokzatosnak találta.

Mrs. Gloria Reynoldsnak, a tulajdonosnak bájos ruhaüzlete volt a városban, amely a Gloria ruha névre hallgatott, és kétháznyira volt az ügyvédi irodától, ahol Katy titkárnőként dolgozott. A boltja és az a tény, hogy Gloria nagyon elbűvölő, elvált nő, több mint elég volt ahhoz, hogy Katy számára érdekes legyen, de leginkább az fogta meg a lányt, hogy Gloriához a legfurcsább látogatók és vendégek érkeztek.

A fekete Humber sofőrje nem volt figyelemre méltó. Molett, ősz hajú, középkorú nő, aki most is ugyanazt a tweedkabátot viselte, amit minden más alkalommal. Katy úgy vélte, orvos, lelkész vagy valami hivatalnok felesége lehet; elképzelte, amint elegáns, a BBC-ben hallható brit akcentussal beszél, és a szabadidejét kertészkedéssel tölti.

A nők viszont, akiket magával hozott, nem is különbözhettek volna jobban tőle vagy Mrs. Reynoldstól. Többnyire sokkal fiatalabbak voltak, gyakran nagyon szegényesen öltözöttek, és néha – mint a mai nő is, aki sántított – sérültnek tűntek. Egyszer, a nyáron, amikor Katy a kertben gyomlált, olyan nő érkezett, aki nemcsak monoklit viselt, de az egész arca dagadt és torz volt.

A szomszédok közül is feltűntek néhánynak a látogatók. Volt, aki úgy vélte, Gloria olyan nőknek segít, akik most szabadultak a börtönből, mások szerint ezek a nők valami súlyos betegségben szenvedtek. Prostituáltak, alkoholisták, olyan nők, akik elvesztették a gyermeküket… Katy mindenféle változatot hallott már. A legtöbb szomszéd mégis úgy vélte, Gloriának aranyszíve van, és bármi ok miatt is jönnek ezek a nők hozzá, segíteni kell őket.

Katy nagy szégyenére, a kivétel e szabály alól a saját anyja volt. Hilda Speed csípős nyelvéről híres, volt, aki egyenesen azt állította, hogy Hilda soha életében senkiről sem mondott még jót. Rosszabb a kelleténél, szokta mondogatni. Gyanakodott Gloria vörösróka kabátjára, magas sarkú cipőjére, ceruzaszoknyájára, gesztenyebarna hajára, ami szerinte festett volt, hogy elfedje ősz haját.

Katy közelebb lépett az ablakhoz, és a csipkefüggönyön át nézte, ahogy az idős asszony a karjánál fogva vezeti a nőt a járdán. Szerette volna a nő arcát látni, mivel nehéz volt csak a hátából megbecsülni valakinek a korát, de Katy úgy vélte, fiatal lehet, mert szűk sínadrágot és bőrdzsekit viselt, és hosszú, sötét haját lófarokba kötötte.

Az idős hölgy kulccsal nyitotta ki a bejárati ajtót. Ez egy újabb dolog volt, amire Hilda gyanakodott. Mindig azt mondta: miféle ember enged be az otthonába bárkit is, amikor ő nincs ott? És Gloria aznap nem lehetett otthon, mert a karácsony előtti utolsó szombat volt, a legforgalmasabb nap a ruhaboltban. Rob azzal viccelődött Katynek, hogy hozzájuk csak akkor jön bárki is látogatóba, ha tudja, hogy az anyjuk nincs otthon, mert Hilda olyan mogorva mindig.

Amikor a két nő eltűnt a házban, Katy visszatért a vasaláshoz, s közben a titokzatos látogatón járt az esze. Mindig beszélgetett kicsit Gloriával, amikor bement a boltba. Épp a múlt hónapban vett egy gyönyörű, smaragdzöld sifonruhát a karácsonyi bálra.

De Gloria az a fajta nő volt, akit jobban érdekeltek mások, és nem szívesen beszélt magáról. Katy ennek ellenére tudta, hogy két lánya és egy fia van. Az egyik lánya Hastingsben lakott, és volt két kisgyereke, a fia pedig valahol fent, északon élt. De bármennyire is szeretett volna azokról kérdezősködni, akik Gloriához jöttek, nem tudta megtenni. Nem akarta beismerni, hogy kémkedik utána, és különben is, udvariatlanság személyes dolgokról faggatni olyasvalakit, akit nem ismerünk jól.

Katy úgy vélte, Gloria talán házassági tanácsadó. Az biztos, hogy könnyű volt megbízni benne. Katy mindig is utálta a vörös haját, de Gloria felvilágosította, hogy a haja nem répaszínű, hanem úgynevezett eperszőke és nagyon csinos. Hogy igazát bizonyítsa, két évvel azelőtt kiválasztott egy halványzöld nyári ruhát, és felpróbáltatta Katyvel. Katynek tetszett a látvány, mert a haja hirtelen nem is tűnt olyan rezesnek. Az lett a kedvenc ruhája, és arra ösztönözte, hogy más ruhadarabokat is vegyen ugyanabban a színben. Nagyon hálás volt Gloriának, amiért új önbizalmat adott neki a külsejével kapcsolatban.

Gloria épp nemrég tanácsolta neki, hogy hagyja el Bexhillt. „Tele van öregekkel – mondta, és nagyot sóhajtva az utca felé intett, ahol tényleg mintha csupa nyugdíjas járkált volna. – Menj Londonba, költözz össze más lányokkal, és élvezd az életet! A szombati bálon a De La Warr-pavilonban csak autószerelőkkel, munkásokkal és hasonlókkal találkozhatsz. Manapság bárki, akinek van mersze, Londonba menekül. Ott történik minden.”

Katy tudta, hogy Gloriának igaza van. A legtöbb lány osztálytársa már asszony volt, némelyikük két-három gyerekes. Mind helyi fiúkhoz mentek feleségül, lakást kaptak az önkormányzattól, és az életük gyakorlatilag a szüleik életének mása volt. Katy nem ilyen jövőt szeretett volna magának. A barátnőjével, Jillyvel mindig arról beszéltek, hogy szélesítik a látókörüket, s talán eljött az ideje, hogy tényleg megtegyék.

– Nincs itt semmi „talán” – mondta ki hangosan. – Nincs semmi, ami Bexhillhez kötne.

Rob hazajött az egyetemről a téli szünetre, de épp az előző este mondta, hogy annyira házsártos már az anyjuk, hogy nem hiszi, hogy még egyszer hazajön. De ha Katy is elmegy, az apjuk itt marad az anyjuk kényének-kedvének kiszolgáltatva. Már így is papucsférj, gyakran gúny tárgya, és valószínűleg egyre több időt fog az irodájában vagy a fészerben tölteni, hogy elkerülje a feleségét. Az öccse hiheti azt, hogy az anyjuk házsártos, de ő még nem is látta, milyen kegyetlen tud lenni az apjukhoz. Hilda mindig visszafogta magát, amikor Rob itthon volt.

Anyja kiáltását hallva odalentről, Katy az ajtóhoz ment.

– Szükséged van rám, anya? – kiáltott le.

– Biztosan befejezted már a vasalást mostanra, nem?

Katy úgy állt, hogy láthassa az anyját. Hilda Speeddel kapcsolatban minden éles volt – a nyelve, a vonásai, a látása, az esze –, minek köszönhetően semmi sem kerülte el a figyelmét. Túl sovány volt, a térde és a könyöke leginkább fegyverre emlékeztettek, s noha még csak a negyvenes évei végén járt, idősebbnek tűnt, olyan ritkán nevetett, vagy akár mosolygott.

– Az utolsó lepedőnél tartok – mondta Katy. – Miért, szeretnél valami más munkát is rám bízni?

– Nem, csak tudni akartam, mit csinálsz.

Katy bosszúsan forgatta a szemét. Anyja egész életében szerette rajta tartani a szemét. Ha iskolából jött haza, ha valami üzenettel el kellett futnia, vagy bármi olyan tevékenységgel kapcsolatban, ami a házon kívül zajlott, az anyja figyelt, és ha nem ért vissza tíz perc alatt, faggatni kezdte. Mintha az anyja nem bírta volna elviselni a gondolatot, hogy Katy összetalálkozik egy barátnőjével vagy egy szomszéddal, és kicsit leáll velük beszélgetni.

– Csak beteszem a lepedőket a szekrénybe, és lemegyek.

Katy befejezte a vasalást, a holmikat berakta a szekrénybe, aztán a szobájába ment. Szerette volna elodázni a lemenetelt, ezért leült a fésülködőasztalhoz, és megnézte magát a tükörben.

A barátnője, Jilly mindig is arra ösztökélte, hogy élvezze a „halovány és érdekes” külsejét ahelyett, hogy folyton arra panaszkodna, milyen sok időbe telik, mire a bőre a legcsekélyebb barna árnyalatot is eléri. Most, huszonhárom évesen végre elfogadta a külsejét: egyenes, hosszú, aranylón vörös haj, szeplős orr, gyöngyházszínű bőr, zöld szempár. A szemét igazából szerette, mivel mindenki csodálta, amiért az nagy és ragyogó. Hálás volt azért is, hogy a sors barna szemöldökkel és szempillával áldotta meg, amikor oly sok vörösnek szőke jutott belőlük. Karcsú volt, a lába nagyon hosszú. Nem bánta volna, ha öt-tíz centivel magasabb a nyomorúságos százötvenhét helyett, de senki sem kaphat meg mindent.

Nem érezte, hogy túl sokat örökölt volna a szüleitől. Rob az apja kiköpött mása volt: százhetvenöt magas, jó testfelépítésű, barna hajú és szemű. Hildának barna szeme volt, és azt állította, hogy gesztenyebarna haja, mielőtt megőszült. Katynek viszont szív alakú arca volt, míg az anyjának hosszúkás. Hilda orra hegyes volt, Katyé kicsi és pisze.

– Amíg nem leszel olyan nehéz természetű, mint anya, vagy olyan puhány, mint apa, jó leszel így is – mondta a tükörképének.

– Katy!

A rikoltásra a lány felsóhajtott. Már csak néhány nap volt karácsonyig, és az anyja kezdett becsavarodni. Nem csoda, hogy Rob azt mondta, többé nem akar hazajönni az ünnepekre.

Első fejezet

– Tűz van! Tűz van! Ébredj! Kelj fel!

Katy felriadt anyja éles hangú parancsára. Kiugrott az ágyból, és felkapta a köntösét. Miközben papucsba bújt, az apja hangját hallotta:

– Az isten szerelmére, Hilda! A tűz az utca túloldalán van, nem vagyunk veszélyben. Hagyd békén a gyerekeket!

A hangja fáradtan csengett, és Katy szíve megsajdult érte. Az utóbbi néhány napban sokáig bent maradt az irodában, mert a műszaki cégnél, ahol dolgozott, pénzügyi ellenőrzés volt.

– Neked akkor sem jutna eszedbe vízbe ugrani, ha a lángok a lábadat nyalogatnák – vágott vissza Hilda. – Lusta mamlasz!

Egy ilyen megjegyzés rendszerint vörös posztó volt Katy szemében, most azonban csak a tüzet szerette volna látni.

Rob akkor jött elő a szobájából, amikor Katy elhaladt az ajtaja előtt.

– Mi a fene folyik itt? – kérdezte morcosan, és úgy markolta a pizsamaalsóját, mintha attól tartana, hogy az leesik róla.

– Tűz van, de anyu valószínűleg eltúlozza a dolgot – felelte Katy. – Megnézzük?

De ahogy beléptek a szüleik szobájába, döbbenten látták a szinte nappali világosságot az utca túloldalán.

– Édes istenem! – kiáltott fel, és álla leesett az ablakon túli látványtól. Élénkvörös és sárga lángnyelvek falták mohón a ház elejét, és megvilágították az egész utcát. Ijesztő látvány volt az éjszakai égbolt ellenében. Nem valami kis konyhatűz, hanem maga a pokol.

– Ezt el sem hiszem – tört ki Katy remegő hangon. – Szegény Mrs. Reynolds, csak remélni merem, hogy nincs odabent. Hívta már valaki a tűzoltókat?

– Természetesen hívtam őket – mondta az apjuk, miközben a pizsamára felvett egy nadrágot. – Lehet, hogy mamlasz vagyok, de a 999-et még tudom tárcsázni. Most pedig átmegyek, és megnézem, Mrs. Reynolds kijutott-e, és ha igen, meghívom hozzánk őt is meg a két szomszédját is.

Katy hallotta az acélos akaratot az apja hangjában. Elfordult az ablaktól, és ránézett.

– Jól teszed, apu. Segíthetek valamiben?

– Nem, maradj itt Robbal és az anyáddal a melegben – felelte az apja, és a feleségére nézett, aki visszafeküdt az ágyba, mintha mi sem történt volna.

Apjának igaza volt; a lángoktól nem messze a járda fagytól csillogott.

– Istenem, kérlek, mondd, hogy kijutott! – fohászkodott Katy. Ha arra gondolt, mi történhetett, úgy érezte, elájul. A szomszédok közül néhányan kint voltak, és nézték a tüzet, de Mrs. Reynoldsot nem látta köztük. – Nincs odakint, anyu – fordult az anyja felé. – Nem láttad, amikor a tűz kiütött?

– Nem, de már lángokban állt a ház, amikor felébredtem, szóval valószínűleg beszaladt valaki máshoz.

Katy bólintott. Remélte, hogy tényleg így történt.

– Általában szombaton este megy a lányához. Bízzunk benne, hogy most is ott van.

– Mióta ismered olyan jól ezt a nőt, hogy tudj a szokásairól? – kérdezte Hilda éles, helytelenítő hangon.

Katy az öccsére nézett, és a szemét forgatta. Jellemző az anyjukra, hogy jobban izgatta, honnan ismeri a lánya az áldozatot, mint az, hogy együttérezzen a bajbajutottal.

– Mivel a boltja csak kétháznyira van az irodánktól, nagy udvariatlanság lett volna tőlem, ha sohasem beszélek vele – felelte Katy. – Kedvelem Mrs. Reynoldsot, jól el lehet vele beszélgetni. Van két lánya, és az egyik huszonhárom éves, mint én. De az idősebbhez szokott menni szombatonként, ahhoz, aki Hastingsben lakik.

A tűzoltóautó hangja elnyomta anyja válaszát, ha válaszolt egyáltalán. Katy visszafordult az ablakhoz, és látta, hogy még több ember érkezik az égő házhoz. Rendőrautó állt meg közvetlenül a második tűzoltóautó mögött. Két rendőr ugrott ki belőle, hogy hátrébb terelje az embereket.

A lángok már olyan hevesen lobogtak, hogy Katy még az ablaküvegen át is érezte a meleget. Miközben a tűzoltók kibontották a tömlőket, Katy látta, hogy apjuk az idős Harding házaspárral beszél. A nyugdíjas pár az égő ikerház másik részében lakott. Riadtan nézték a lángokat, egymásba kapaszkodva a hálóruha fölé vett kabátjukban. Látszott rajtuk a rettegés, hogy a tűz az ő otthonukat is elemészti. Katy úgy vélte, apja arra próbálja rábeszélni őket, hogy jöjjenek be hozzájuk, és a melegben várakozzanak.

Rob csatlakozott nővéréhez az ablaknál, megszorította a karját, így fejezve ki néma helytelenítését, amiért anyjuk nincs az apjuk mellett odakint, hogy valami módon segíteni próbáljon.

– Teszek vizet melegedni – szólalt meg Katy. Muszáj volt valamit csinálnia. Borzasztó volt csak állni ott, és nézni, ahogy leég a ház. – Apa biztosan hoz magával embereket, szóval talán szendvicseket is kellene készítenem. Te kérsz valamit, anyu? – kérdezte.

– Egy kis tea jólesne, és ennék egy szeletet abból a gyümölcstortából is, amit délután sütöttem.

Katy biccentéssel jelezte, hogy hallotta, és indult lefelé. Nem értette, anyja miért fogadja ilyen nyugodtan a tüzet. Még ha nem is kedvelte Mrs. Reynoldsot, az csak érdekli, hogy él-e, vagy halálra égett. Ami pedig Hardingékat illeti, már tizenöt évvel Katy születése előtt is itt laktak, és ők ketten Robbal gyakran átmentek hozzájuk teázni. Igazából úgy tekintett rájuk, mint pótnagyszülőkre. Az ő korukban borzasztó lehet arra gondolni, hogy a házuk és benne minden féltett kincsük elpusztulhat.

Miközben megtöltötte a kannát, Rob is lejött a földszintre.

– Néha azt kívánom, bárcsak ötéves lennék – mondta szomorúan lebiggyedő szájjal. – Akkor még nem tudtam, hogy más anyák törődnek a családjukkal, énekelnek, táncolnak, vagy kergetőznek a gyerekekkel a kertben. El sem hiszem, hogy anyu nem ment ki apával, hogy segítsen, ha tud. Mi a baj vele, nővérkém? Biztosan kőből van a szíve. Vajon így született, vagy később történt vele valami?

– Nem tudom, Rob – sóhajtott Katy. – A vasárnapi hittanórákon mindig azért imádkoztam, hogy megváltozzon. Az a legrosszabb, hogy szinte észre sem veszem, hogy már milyen rideg és kemény. Most is csak azért tűnt fel, mert annyira drámai, ami történt… annyira komoly, mindenki számára kárt okozó, hogy eszembe juttatta, anyu milyen furcsa teremtés.

– Most már biztos, hogy nem jövök haza többé a szünetekre – jelentette ki Rob. Utolsó éves volt a nottinghami egyetemen, ahol kertészetet tanult. – Minden egyes hazajövetel felér egy büntetéssel, nem pedig valami örömteli esemény. Persze ti hiányozni fogtok apával, de anyut képtelen vagyok elviselni. Úgy piszkál, mintha azért is neheztelne, hogy élek. Nem hiszem, hogy valaha is kérdezett a barátaimról, arról, hogyan találok munkát magamnak, vagy hogy milyen a kéróm.

Katy látta, hogy az öccsét könnyek fojtogatják, és átölelte. Rob három évvel volt fiatalabb, de mindig nagyon közel álltak egymáshoz. Nem engedték el őket más gyerekekhez játszani, amikor kicsik voltak, ezért azt hitték, minden anya olyan, mint az övéké. Később, amikor játszhattak odakint, rájöttek, hogy nem így van, és megtalálták a módját, hogy kárpótolják magukat nehéz természetű anyjuk miatt, aki csak ritkán mutatott némi szeretetet.

Rob okos volt, mindenfélét tudott készíteni szinte a semmiből – szappantartót, íjat és nyilat, gólyalábakat és sok más zseniális játékszert –, ami népszerűvé tette. Katy úgy találta meg a helyét, hogy merész volt, fára mászott, ajtókon kopogtatott, és elfutott, bohócot játszott, hogy megnevettesse a többi gyereket. Bár a jellemük nagyon különbözött – Rob félénk volt, míg Katy nyitott –, ők ketten jó csapatot alkottak, támogatták egymást, és megosztották az erőforrásaikat.

– Én is gondolkodtam azon, hogy Londonba költözöm – ismerte be Katy. – Bármilyen furcsa is, Mrs. Reynolds volt az, aki bolhát ültetett a fülembe. Azt mondta, hogy Bexhill a legunalmasabb város Angliában, és egy nagyvárosban kéne buliznom. Igaza volt: Bexhill unalmas. A legnagyobb mulatság, amire számíthatok, a szombat esti tánc a pavilonban. Ott pedig csak olyan fiúkkal találkozhatok, akikkel egy suliba jártam, és akiknek a fele házas, és van egy-két gyereke.

– Mondanám, hogy költözz hozzám Nottinghambe, mivel nagyon örülnék, ha a közelemben lennél, de nem hiszem, hogy túl jó hely, hacsak nem vagy egyetemista. Ráadásul a júniusi záróvizsga után én sem maradok ott. Azt hallottam, London az, ahol zajlik az élet.

Katy az öccsére mosolygott.

– Nem akarom tönkretenni a nottinghami hírnevedet. Különben is, ha Londonba költözöm, utánam jöhetsz, és lakhatunk együtt.

Miközben Katy szendvicset kent, a szüleire gondolt. Egyszer belekukkantott a házassági anyakönyvi kivonatukba. 1941 júliusában házasodtak össze, és ő ugyanaz év márciusában született, négy hónappal korábban. Hallotta, hogy ez akkoriban nem volt szokatlan; azt mondták, hogy az emberek csak a pillanatnak éltek, és sok nő azon kapta magát, hogy terhes, miután a férjét külföldre küldték. De nagyon nehéz volt elképzelni, hogy az anyját valaha is elragadta a szenvedély, annyira ellenezte a házasság előtti szexet. Amikor Katynek megpróbálta elmagyarázni a madarakat és a méheket, szinte fulladozott, mintha maga a gondolat is taszítaná. Talán nehéz volt neki egyedül lenni egy kisbabával.

De ez nem magyarázta meg, hogy az apja miért vonzódott annyira Hildához, hogy szóba álljon, sőt le is feküdjön vele. Albert szinte mindenben Hilda ellentéte volt: kedves, gondoskodó, halk szavú. Magas, jóképű férfi, dús és sötét hajú, mosolygós arcú, szép fogú.

Katy szerette volna kifaggatni anyját azokról az időkről és az Alberttel folytatott románcáról, de Hilda nem az a típus volt, aki bizalmába avatja a másikat. A személyes kérdéseket sértésnek vette, még ha a gyerekeitől származtak is.

Nemcsak az anyja miatt akart Katy elmenni otthonról. London nyüzsgésére és forgatagára is vágyott. Itt Bexhillben úgy érezte, mikroszkóp alatt van. Ha nem az anyja volt az, aki keresztkérdéseket tett fel neki, akkor a barátai és a szomszédai figyelték folyamatosan.

Bexhill nem csupán unalmas volt, hanem halott is. Az a mendemonda járta, hogy a rendőrség egyszer behívta a lelkészt kihallgatásra, mert kilenc óra után kint volt egy téli estén. Meg voltak győződve róla, hogy betörő, és nem hitték el, hogy egy beteg idős hölgyet látogatott meg, amíg le nem vette a sálját, és meg nem mutatta a papi gallérját.

Ez a történet mindig is szórakoztatta Katyt. És mégis, a város minden hiányossága ellenére, vonzódott hozzá. Ott volt a tenger, azonkívül a széles, fákkal szegélyezett utak, legalább ott, ahol ő élt, és a sokkal nyüzsgőbb városok, mint Hastings vagy Brighton, csak egy buszútra voltak.

Rob kiment a konyhából, hogy felvigye anyjuknak a teát és a tortát. Amikor visszajött, Katy is visszatért a jelenbe.

– Úgy tűnik, megfékezték a tüzet – mondta Rob. – De senki sem élhette túl, aki a házban volt.

Katy a nappaliba szaladt, és kinézett az ablakon. Robnak igaza volt, a lángok többé nem nyaldosták olyan vadul a ház elejét, és a tűz is mintha elenyészett volna az utcára néző szobában. Katynek hatalmasra nőtt a gombóc a torkában; még ha Mrs. Reynolds biztonságban van is a lányánál, borzasztó, hogy elvesztette az otthonát és minden személyes holmiját. De még rosszabb volt az a lehetőség, hogy egy ilyen kedves nő meghalt a tűzben. Túl tragikus volt még csak rágondolni is.

Rob mögé lépett.

– Mr. és Mrs. Harding nem mehetnek vissza a házukba – jegyezte meg gondterhelten. – Lehet, hogy nem égett le, de a füst mindent tönkretett. Öregek és törékenyek, és nem hiszem, hogy lenne családjuk, ahová mehetnek.

Katy erre nem tudott mit mondani, ezért csak közölte, hogy szendvicseket kell készítenie. Mindketten elfordultak az ablaktól és a kinti pusztítástól, és visszamentek a konyhába. Rob begyújtott a tűzhelybe, Katy nekilátott a szendvicseknek.

– Elmondod anyunak és apunak, hogy nem jössz többet haza a szünidőkre? – kérdezte Katy az öccsét. – Vagy minden alkalommal kitalálsz valami ürügyet?

Rob szégyellősen nézett rá.

– Azt hiszem, az ürügyeket választom. Nem vagyok olyan bátor, mint te.

– Szerintem diplomatikusabb így. Úgy értem, nem szomorítod el vele aput. Én sem szívesen gondolok arra, hogy itt hagyjam, de azt hiszem, a szülők amúgy is számítanak rá, hogy egyszer kirepülnek a gyerekek.

– Talán anyu kedvesebb lesz apuhoz, ha kettesben maradnak – vélte Rob.

Mintha csak meghallotta volna, hogy emlegetik, nyílt az ajtó, és Albert jött be jeges fuvallatot hozva magával.

– Brr, kutya hideg van odakint – mondta, és összedörzsölte a kezét. – Mr. és Mrs. Harding Bradyékhez mennek az utca végére. Bridzselni fognak, szóval jobb lesz ott nekik.

– Mi van Suttonékkal? – kérdezte Rob. A Sutton házaspár lakott a huszonhatos számú ház másik oldalán.

– Mivel az ő házuk különálló, nem szenvedett semmilyen kárt. Bementek a tűzoltókkal, hogy megnézzék, és azt mondják, büdös van odabent a füsttől, de egyébként minden rendben. De amúgy is elmennek a lányukhoz, amíg a ház ki nem tisztul. A lányuk már úton van ide.

– Kiderítették már a tűzoltók, hogy Mrs. Reynolds odabent volt-e? – kérdezte Katy.

Albert a homlokát ráncolta.

– Még nem tudják. Mrs. Harding szerint korábban itthon volt, mert hallotta, hogy szól nála a tévé. Később viszont kikapcsolta, szóval ez remélhetőleg azt jelenti, hogy elment otthonról. De a tűzoltók még nem tudnak bemenni, hogy megnézzék. Csak szoríthatunk azért, hogy valahol máshol legyen, biztonságban.

– Van valami elképzelésük, hogyan keletkezhetett a tűz? – kérdezte Rob.

– Hallottam, hogy az egyik rendőr gyújtogatásra gyanakszik. De nem fogják tudni megerősíteni vagy kizárni, amíg a tűz ki nem alszik, és a ház le nem hűl. – Hallgatott kicsit, sötét szemében megcsillant valami, mintha könnyek fojtogatnák. – De ha valaki szándékosan tette, és Mrs. Reynolds meghalt odabent, személyesen fojtanám meg az illetőt, aki ezt művelte vele.

Amikor Katy másnap reggel felébredt, néhány pillanatig azt hitte, álmodta az egész tüzet. A templom harangjai csilingeltek a Little Commonon, reggeli istentiszteletre szólítva a hívőket. Úgy érezte, dühösnek kellene lennie, amiért vasárnap nyolckor felébresztették, hiszen csak hajnali ötkor került ismét ágyban. De volt valami megnyugtató a hangban, mintha semmi rossz nem történhetne, amíg zúgnak a harangok.

Felkelt, és átment a vendégszobába, hogy kinézzen az ablakon. De ott volt egy megfeketedett, még mindig füstölgő ház, a tető félig beomlott, az ablakok eltűntek, és az egykor takaros kertet összetaposták, és tele volt égett törmelékkel. Rosszabb, mint amire számított. Katy még a zárt ablakon keresztül is érezte a romok bűzét.

Túl korán volt még, ráadásul túl hideg is ahhoz, hogy az emberek odakint járjanak, és úgy tűnt, Rob meg a szüleik is alszanak még, ezért Katy visszafeküdt.

Délelőtt tizenegyre eleredt a hó, és Katy a nappali ablaküléséről figyelte, mi történik az utcán. Azon kívül, hogy az emberek eljöttek megnézni a kiégett házat, több tűzoltó is volt. Katy úgy vélte, hogy a ház vagy túl meleg, vagy túl veszélyes, hogy bemenjenek, mert csoportokban álltak odakint. A rendőrök sem tétlenkedtek, főleg az utca túlsó oldalán lévő lakókat faggatták, de egy fiatal rendőr hozzájuk is bekopogott, hogy megkérdezze, mit láttak az előző este. Civil ruhás férfiak is voltak a bámészkodók közt, ezekről Katy feltételezte, hogy építési felügyelők vagy ellenőrök lehetnek.

Közvetlenül ebéd után történt, hogy Katy hozott magának egy csésze teát, és le akart ülni a nappaliban olvasni, amikor meglátta, hogy a rendőrök egy letakart testet hoznak ki hordágyon a huszonhatosból.

Majdnem elejtette a teát a döbbenettől, mert addigra ő meg a családja is meg voltak győződve róla, hogy nem történt haláleset. De aztán legnagyobb rémületére egy második hordágyat is kihoztak a házból.

Elég volt egyetlen pillantást vetnie a rendőrök és a tűzoltók arcára, hogy lássa, ők is ugyanúgy el vannak keseredve, mint ő. Látta, hogy miközben ő és a családja a ház hátsó részében ebédelt, egy nagy halom égett bútort és ajtóknak tűnő valamiket hordtak ki a házból és dobtak a kertet beborító törmelékre. Tehát valószínűleg a tűzoltók találták meg a két holttestet a romok alatt.

Katy könnyeit nyeldesve szaladt be az ebédlőbe, ahol az öccse és az apja a kandalló két oldalán ült a kényelmes karosszékekben, és a vasárnapi lapot olvasta.

– Két holttest van! – tört ki belőle. – Most hozták ki őket a rendőrök.

A két férfi megnémult a döbbenettől. Csak néztek rá, mintha nem értenék, amit mond.

– Milyen borzasztó! – szólalt meg végül Albert halk, remegő hangon. – Szegény családja! Gondolod, hogy a másik test a lánya volt?

Katy sírva fakadt.

– A lányának, akihez járni szokott szombat esténként, két kisgyereke van. Egyszer azt mondta, hogy ők sohasem maradnak éjszakára, szóval szerintem nem ő volt – hüppögte.

– Van egy másik lánya és egy fia is – mondta Albert elgondolkodva. – Azt mesélte, hogy a lány dolgozik, úgy rémlik, jogi pályára ment. A fia Manchesterben él.

– Igen, így van, emlékszem, hogy nekem is ezt mondta – helyeselt Katy. – Még azt is javasolta, hogy jogi irodában szerezzek titkárnői munkát, mert őket jobban fizetik, mint a többit.

– Szóval gyújtogatás volt, és valaki most két ember haláláért felelős – mondta Rob, és feszült arca kipirult a haragtól. – Szörnyű arra gondolni, hogy annyi hely közül épp itt essen ilyesmi, Bexhillben, ahol egyébként soha semmi sem történik.

– Ne beszéljünk erről anyátok előtt – mondta Albert halkan. – Nem tudnám elviselni, hogy egész este erről zsolozsmázzon. Nem jött ki valami jól Mrs. Reynoldsszal, amióta átmentem hozzá, hogy megjavítsam a túlfolyós vécétartályt.

– Egyébként hol van anyu? – kérdezte Rob.

– Csak sétálni ment – felelte Albert. – Isten tudja, miért, amikor ilyen hideg van. De nem lehetett beszélni vele, sőt, amikor felajánlottam, hogy vele megyek, majdnem leharapta a fejem. De már itthon kellene lennie, hiszen majdnem sötét van.

– Megyek, felteszem a teát – mondta Katy. – Nem mintha lenne étvágyam, miután láttam azt a két hordágyat.

Második fejezet

Katy tompa fényre ébredt reggel, és azonnal tudta, hogy az éjszaka havazott.

Gyermekként mindig is izgatta a hó, de az előző nap történtek után az sem érdekelte volna jobban, ha megmozdul a föld, vagy hurrikán söpör végig a városon az éjszaka folyamán.

Flora, az egyik munkatársa mesélte egyszer, hogy a szomszédja váratlanul meghalt. – Úgy éreztem magam, mintha hasba rúgtak volna – mondta akkor. – De nagyon furcsa volt, mert sosem álltunk olyan közel egymáshoz.

Akkoriban Katy úgy vélte, különös dolog ilyet mondani. De most ő is pontosan így érezte magát: nehezen kapott levegőt, mintha őt is hasba rúgták volna, belül mindene fájt, mégsem tudta volna megmagyarázni, miért kavarja fel ennyire a dolog. Talán azért, mert szeretett volna többet tudni Gloria Reynoldsról? Vagy mert bűntudata volt, amiért oly gyakran leskelődött utána?

De a halál új volt Katy számára. A nagyszülei mind meghaltak, mielőtt ő megszületett. Szóval lehetséges, hogy mindenki így érez?

Elhatározta, hogy megkérdezi Jillyt, a barátnőjét, mert olyan nagy és kiterjedt családból származott, ahol mindent megbeszéltek egymással. Ő tudni fogja, hogy Katy reakciója normális-e.

Amikor felkelt és elhúzta a függönyt, rossz hangulata ellenére is megérintette a kertet borító vastag, fehér hótakaró.

Az üres virágágyások, a régi gyephenger, az almafák, a kerítés és az apja fészere mind varázslatos módon téli csodaországgá változtak, mintha valami tündérmeséből bújtak volna elő. Mégsem tűnt helyesnek, hogy a világ ilyen gyönyörű nem sokkal a borzasztó tragédia után.

Egy órával később Katy munkába igyekezett skótmintás nadrágot viselve. Két pulóvert is felvett, föléjük pedig a barna télikabátját meg egy zöld gyapjúkalapot, kesztyűt, színben hozzáillő sálat és gumicsizmát. A benti cipőjét a kézitáskában vitte magával. A hó hétfőn reggel, amikor a hókotrók még nem takarították le az utcákat, azt jelentette, hogy néhány, a városon kívül lakó munkatársa talán be sem jön dolgozni, minek következtében aznap több munka vár rá. Lehangoló volt a gondolat.

Mégis, a hideg ellenére is örült, hogy kijutott a házból, mivel a reggelinél feszült volt a hangulat. Anyja rosszkedvét általában tányérok vagy a konyhaszekrény ajtóinak csapkodása előzte meg, hogy aztán előbb vagy utóbb kitörjön a vihar. De aznap reggel semmi hasonló sem történt, sőt, egy külső szemlélő számára minden nyugodtnak és megszokottnak tűnhetett. De Katy jobban tudta, mi van a felszín alatt. Látta az örömtelen gúnymosolyt, érezte a mélyben lappangó mérget. Ez mindig olyankor történt meg, amikor anyja magában fortyogott, és közben lassan felhergelte magát.

Rob azt mondta, hallotta, hogy késő éjjel az apjuk veszekedett vele. Ahhoz azonban nem beszéltek elég hangosan, hogy a vita tárgyát is ki tudja venni.

Katy úgy vélte, anyjuk bizonyára megint Mrs. Reynoldsot szidalmazta, mint vasárnap reggel, amikor az apjuk elvesztette a türelmét. Mindig is az volt a véleménye, hogy nem vall jó modorra rosszat mondani a halottakra.

De ha Katy azt hitte, hogy a munka eltereli a figyelmét a tragédiáról, tévedett. A helyi híradóban beszámoltak a tűzről, és az irodában mindenki tudta, hogy Katy a Collington Avenue-n lakik, szemben a leégett házzal, és alig várták, hogy bennfentes beszámolót halljanak a történtekről.

Még Mr. Marshfield, az idősebb társtulajdonos is kijött az irodájából csak azért, hogy kérdezősködjön. Normális esetben csak olyankor állt szóba Katyvel, amikor behívatta magához, hogy diktáljon neki.

– Mrs. Reynolds az ügyfelünk volt – mondta, és nyugtalannak tűnt. – Vidám és életteli asszony, nagyon kedveltem. Jól hallottam, hogy a lánya is meghalt a tűzben?

Katy még sohasem hallotta Mr. Marshfield szájából, hogy bárkit is kedvelne. A kolléganőjével Fülesnek nevezték, mert a Micimackó savanyú szamarához hasonlóan ő is mindig pesszimista volt, hosszúkás, sovány arcán sohasem derengett fel mosoly.

– Egyelőre nem erősítették meg, hogy ki volt a másik nő, Mr. Marshfield. Remélem, hogy nem a lánya, de bárki volt, tartozott valakihez. A rendőrség arra gyanakszik, hogy szándékos gyújtogatás történt, de miért akarna valaki egy ilyen kedves nőt megölni?

– Talán egy elhagyott szerető volt – találgatott Mrs. Edwards, Marshfield titkárnője. A reménytelenül romantikus teremtés folyton esküvői magazinokat vett, hogy a nyálát csorgassa a képek fölött, és a fiai menyegzőjét tervezgette, noha négyük közül még egyik sem járt senkivel. Ráadásul élénk képzelőerővel is dicsekedhetett, hála a sok véres kriminek, amiket olvasott.

– Lehet, hogy az üzlet csak álca volt – csatlakozott a találgatáshoz Sandra, a lassú felfogású irattáros. – Lehet, hogy a nő kém volt!

– Igen, ez szerfelett valószínű – vágott vissza gúnyosan Mr. Marshfield. – Most pedig folytassa a munkát, Sandra, és ügyeljen rá, hogy a levelezés a megfelelő dossziéba kerüljön.

A nap során többször is szóba került Mrs. Reynolds tragikus és korai halála. Bexhillben soha semmi sem történt, így aligha volt meglepő, hogy aki csak a legtávolabbi ismeretségben is volt vele, beszélni akart róla. Olyanok tértek be mindenféle ürüggyel a Franklin, Spencer és Marshfield irodába, akik még sohasem jártak ott… ráadásul olyan sokan jöttek, hogy az irodai dolgozók kénytelenek voltak újságpapírokat lerakni a bejárati ajtóhoz, hogy felitassák a behordott havat.

Katy már hazafelé tartott, korábban a szokásosnál, mert ismét eleredt a hó, amikor eszébe jutott a boltvezetővel folytatott utolsó beszélgetése. November vége felé betért Gloriához, hogy a karácsonyi bálra ruhát keressen magának. Lelki szemei előtt tisztán látta a homokóra alakú, érzéki asszonyt. Azon a napon szűk, vörös ruhát viselt széles, lakkbőr övvel, és hozzáillő magas sarkú cipővel. Gesztenyebarna haját szokás szerint feltupírozta, a fülében vörös és fekete függő lógott, és a sminkje olyan remekül sikerült, hogy a bőre makulátlannak tűnt.

– Annyira örülök, hogy beugrottál hozzám, Katy! – fogadta az asszony. – Ugyanis tökéletes báli ruhát találtam neked.

Smaragdzöld sifonruhát vett le a fogasról, és meglibbentette, hogy jól látszódjon az anyag esése.

– Éles kontrasztot alkot a hajad színével, és nézd csak, hogyan hullámzik a szoknyarész.

Katyt nemcsak az döbbentette meg, ahogy máskor is, hogy Gloria tudja, mi illik a vásárlóihoz, de az is, ahogy elérte, hogy különlegesnek érezzék magukat.

Amikor kijött a próbafülkéből a ruhában, amely úgy illet rá, mint a kesztyű, és amelyben hollywoodi filmcsillagnak érezte magát, Gloria örömmel csapta össze a kezét.

– Azonnal rád gondoltam, amikor megláttam – mondta. – Tökéletesen illik hozzád, a színe, a szabása. De, kedvesem, valami izgalmasabb helyen kellene viselned, mint Bexhill.

Azzal folytatta, hogy úgy érzi, Anglia, Londonnal kezdve, nagy változáson megy keresztül.

– Egyszerűen éreztem, amikor legutóbb ott jártam – lelkesedett. – Lassan eltűnik végre az ötvenes évek finomkodó Doris Day-stílusa. Gyönyörű kis üzletek nyílnak mindenhol, butikoknak hívják őket, és a felháborító, szexi ruhákat fiatal, tehetséges tervezők készítik. Aztán ott vannak a diszkotékák is, a tánctermek már ósdinak számítanak. Ha annyi idős lennék, mint te, Katy, már rég ott lennék.

Katy a színes képes újságokban látott már cikkeket a változásokról, de Gloria lelkesedése sokkal valóságosabbá és elérhetőbbé tette a dolgot.

– De itt jó állásom van az ügyvédi irodánál – mondta. – Mi lesz, ha nem találok még egy ilyen jót Londonban?

– Ne butáskodj, Katy, Londonban több ezer ügyvéd van, és találsz majd magadnak olyan munkát, ami kétszer annyit fizet, mint amennyit itt kapsz, mert az olyan jó titkárnők, mint te is, aranyat érnek. Az én Elsie-m is jogi cégnél titkárnő, szóval tudom, mit beszélek.

– De itt van az összes barátom. Azt mondják, London nagyon magányos tud lenni.

– Ugyan már, egy olyan fiatal lány, mint te, gyorsan szert tesz barátokra. Más lányokkal közösen béreltek egy lakást, és láss csodát, hamarosan bulizol, táncolni jársz, ambiciózus fiatalemberekkel ismerkedsz meg, akik tudják, mit akarnak az élettől. Fogadjunk, hogy itt, a Pavilonban csak autószerelőkkel meg bolti dolgozókkal van alkalmad táncolni szombatonként!

Katy kicsit illegette magát a tükör előtt, meglibbentette a szoknyáját. Imádta a ruhát, még úgy is, hogy több mint kétheti bérébe került.

– Be kell ismernem, valóban megismerkedtem néhány szerelővel, napszámossal, sőt egy kukással is – mondta vigyorogva. – Tény, hogy senki olyannal, aki megdobogtatná a szívem. De lehetséges, hogy olyat Londonban sem találok, és a szüleim nem örülnének, ha elmennék.

– A saját életed kell élned, nem a szüleidét – jelentette ki Gloria határozottan. – Olyan vagy ebben a ruhában, mint egy modell, aki képes bármelyik férfi szívét összetörni. Mellesleg az apád csak a legjobbat akarja neked, és ő is tudja, hogy Bexhill kicsit túl nyugodt hely a fiataloknak.

Aznap este, a Mrs. Reynoldsszal folytatott beszélgetés után, Katy arról álmodozott, hogy Londonba megy. Elképzelte magát és a barátnőjét, Jillyt egy helyes lakásban, ahogy végigbulizzák az éjszakát hétvégenként. Megbeszélték a dolgot Jillyvel, és úgy gondolták, januárban elmehetnének felderíteni a terepet, mivel még maradt pár nap szabadságuk. De aztán a karácsonyi bevásárlás elterelte a figyelmüket, a gondolataik akörül forogtak, hogy mit viseljenek a karácsonyi és szilveszteri bálon, és azóta sem került szóba, hogy Londonba mennek.

Most, ahogy Katy hazafelé sétált a hóban, elkeseredetten gondolta arra, hogy karácsony előtt nem volt ideje beugrani Gloria Reynoldshoz, hogy megköszönje a tanácsát. Most pedig soha többé nem fogja látni a nőt, és úgy vélte, a ruhaboltot is bezárják majd. Olyan érzés volt, mintha kialudt volna a fény a városban. Talán tényleg Londonba kellene költöznie, ez lenne a módja, hogy tisztelegjen a kedves nő emlékének.

Egy kék-fehér rendőrautó állt a házuk előtt.

– Itt is a lányom – hallotta az anyja hangját, miközben felakasztotta a kabátját és levette a gumicsizmát a hátsó ajtónál. – De ő sem látott vagy hallott semmit. Általában úgy alszik, mint akit agyonvertek.

Katy bement a nappaliba, ahol anyját két rendőr társaságában találta. Az asztalon tea és egy tányér teasütemény kínálta magát. A kandallóban égett a tűz, s a bordó szőnyeg és az aranybrokát huzatú ülőgarnitúra fényűzővé és barátságossá varázsolta a szobát.

– Ő Katy – mutatta be az anyja, majd felé fordult. – Mondtam a rendőröknek, hogy semmit sem láttál vagy hallottál.

– Igen, ez így igaz. Mélyen aludtam, amíg anyu kiáltása fel nem keltett – erősítette meg Katy, és az idősebb rendőrre nézett. Egyszer már futólag találkoztak, amikor a férfi bejött az irodájukba, és a néhány épülettel odébb történt betörésről kérdezősködött. Negyven körüli, magas, széles vállú, kopasz férfi volt, de kedvesen csillogó barna szeme és meleg mosolya barátságossá tették. Katy tudta, hogy Ransome őrmesternek hívják. – Borzasztó, ami történt. Remélem, hamarosan elkapják a gyújtogatót.

– Egyelőre az információgyűjtésnél tartunk. Próbáljuk összerakni a képet, milyen ember is volt Mrs. Reynolds. Ismerte őt, Katy?

– Igen, gyakran vásároltam nála ruhát, és kedveltem őt. Azt hiszem, mindenki kedvelte. Nagyon kedves és barátságos nő volt.

– Mesélt valaha is a magánéletéről?

Katy a fejét rázta.

– Kifejezetten a magánéletéről nem, csak annyit, hogy két lánya van, meg egy fia él Manchesterben. Szombatonként munka után általában ahhoz a lányához ment, akinek gyerekei vannak. Azt hiszem, ő Hastingsben lakik. A másik lánya, Elsie egy londoni jogi cégnél titkárnő. A másik lány nevét viszont nem tudom.

– Ha este elment itthonról szórakozni, találkozott valaha is Mrs. Reynoldsszal? Egy bárban, bálon vagy bárhol máshol?

– Nem, soha.

– A munkahelye csak kétháznyira van a ruhabolttól. Hallott róla bármilyen pletykát? Arról, hogy volt-e barátja, járt-e valakivel?

Katy az anyjára nézett. Volt egy olyan érzése, hogy az anyja azt mondta a rendőröknek, hogy a szomszédasszony igazi férfifaló volt.

– Az egyetlen pletyka, amit hallottam, szerintem teljes mértékben alaptalan. Azt mondanám, hogy szánalmas, rosszindulatú nőktől származik, akik féltékenyek voltak, mert Mrs. Reynolds vonzó, karizmatikus és sikeres volt – mondta Katy határozottan, elfordulva az anyjától.

Kínos csend támadt, csak a tűz ropogása hallatszott. Katy ismét az anyjára nézett, és látta, hogy száját összeszorítva komoran ráncolja a homlokát. Tudta, később megkapja a magáét.

Ransome őrmester közölte, hogy szeretne négyszemközt beszélni vele, és kikísérte a folyosóra. Becsukta maguk mögött az ajtót, otthagyva a másik rendőrt Katy anyjával.

– Úgy éreztem, zavarja, hogy az anyja előtt kell beszélnie – kezdte –, de rajta, mondja el, amit fontosnak tart, legyen az bármi! És megalapozott, vagy sem, hallott valaha is emlegetni olyasmit, hogy Gloria Reynolds nős emberrel folytatott volna viszonyt?

– Nem, soha – jelentette ki határozottan Katy. – Kicsit megdöbbent, hogy képes bárki is ilyesmit mondani róla, amikor most halt meg.

– Igen, de ha igaz a pletyka, akkor az a férfi is lehetett a gyilkos – mondta Ransome nyugodtan. – Ritkán fordul elő, hogy valakit egy teljesen ismeretlen alak öljön meg; szinte mindig valaki közelálló a tettes.

– Beszélt valaki Mrs. Reynolds látogatóiról? – kérdezte Katy. – Nem hinném, hogy közülük tette volna valaki, mivel mindig nők jöttek, és általában egy középkorú asszony hozta őket egy régi, fekete Humberen.

Ransome meglepettnek tűnt.

– Nem, erről senki sem beszélt. Azt mondja, olyan látogatók voltak, akik vendégségbe jöttek, mondjuk, egy italra?

– Nem, szerintem nem. És különben is, legtöbbször napközben jöttek, amikor Mrs. Reynolds dolgozott. Az idősebb nőnek volt kulcsa a házhoz.

– Ez milyen gyakran történt meg? – kérdezte Ransome a homlokát ráncolva.

– Fogalmam sincs, mivel csak néha láttam, szombatonként, s csak olyankor, ha véletlenül kinéztem az ablakon. De többször is láttam a Humbert a ház előtt, amikor hazaértem a munkából.

– Mi a véleménye, miért jöttek azok a nők?

– Azon tűnődtem, hogy talán Mrs. Reynolds tanácsokkal látja el őket a házasságukkal kapcsolatban, vagy épp most szabadultak a börtönből. Tudja, Gloria nagyon kedves és gondoskodó volt. Úgy értem, más szomszéd is említette, és elég csúnya dolgokat is mondtak. De én nem hiszem, hogy Gloria Reynoldsban szemernyi rossz is lett volna.

– Felismerné valamelyik asszonyt a látogatók közül, ha újra látná?

– Az idősebb hölgyet, aki az autót vezette, igen. De szerintem a nőket nem ismerném fel.

– Tudja a kocsi rendszámát?

– Sajnos nem – rázta meg a fejét Katy.

– Nem baj, így is sokat segített. Ha bármi eszébe jut még, hívjon fel – kérte a férfi, és adott egy névjegyet, rajta a rendőrség számával és a saját nevével.

– Úgy lesz – ígérte Katy. – Remélem, elfogják, bárki tette is. Elviselhetetlen a gondolat, hogy az a kedves nő ilyen borzasztó módon halt meg.

A vacsora alatt feszült volt a hangulat. Rob grimaszt vágott, amit Katy úgy értelmezett, hogy így ment ez egész nap.

A hallgatás hosszúra nyúlt. Katy érezte, hogy anyja bármelyik pillanatban kitörhet, és a szokásos tirádái most egyenesen ellene fognak irányulni.

– Azt hiszem, holnap visszamegyek Nottinghambe – szólalt meg váratlanul Rob. – Van még egy beadandóm, amit be kell fejeznem, és az információt, amire szükségem van hozzá, nagy eséllyel az ottani könyvtárban találom meg.

– Jól teszed, fiam – mondta Albert. – Könnyebb lesz belevágni a következő szemeszterbe, ha lesz pár napod, hogy visszaszokj az egyetemi légkörbe.

– Ugyan mit tudsz te arról? – kérdezte epésen Hilda. – Egyetemnek még csak a közelében sem jártál soha.

– Hány korombeli férfi jutott el az egyetemre, amikor a fejünk felett ott lebegett a kitörni készülő háború réme? – vágott vissza Albert. – Annyi idős voltam akkoriban, mint most Rob. Az, hogy nem mentem egyetemre, még nem jelenti azt, hogy ne tudnám elképzelni, milyen lehet ott az élet.

– Háborúba menni sokkal nehezebb lehet, mint az egyetem – vélte Rob, az örök békeszerző. – Az én nemzedékemnek jóval könnyebb dolga van.

Katy az anyjára nézett azon tűnődve, hogyan tudja úgy kiforgatni a dolgokat, hogy a férjét csődtömegnek állítsa be. Albert a Királyi Műszaki Alakulatnál szolgált a háború alatt. Amikor leszerelt, a nagybátyja magához vette a hastingsi műszaki cégéhez, elvégeztette vele az esti iskolát, és végigjáratta a tanonciskolát a műhelyben. Mostanra ő volt a Speed Engineering ügyvezető igazgatója, és a cég egyre eredményesebbé vált az irányítása alatt. Ezért lehetett nagy házuk a Collington Avenue-n, ezért járhatott Katy és Rob magániskolába, és nem szenvedett soha semmiben szükséget Hilda. Mégis mindig támadta férjét.

Albert Katyről Robra nézett.

– A magam részéről nagyon örülök, hogy egyikőtöknek sem kellett a háború borzalmait elszenvednie. Nem is akarok mást a gyerekeimtől, mint hogy boldognak lássam őket. S ha ez azt jelenti, hogy elhagyjátok Bexhillt, anyátokat és engem, részemről rendben.

Anyja helytelenítő horkantása felpiszkálta Katyt.

– Annyira örülök, hogy te is egyetértesz vele, anyu – mondta mézédes hangon. – Épp ma gondoltam rá, hogy Londonban keresek magamnak munkát és lakást. Van még néhány nap szabadságom, amit kivehetnék a jövő héten, és felmehetnék, hogy körülnézzek.

– Te még bolondabb vagy, csak annyit mondhatok – jelentette ki Hilda, és felállt, hogy nagy zajjal összeszedje az üres tányérokat. – Itt jó állásod és szép otthonod van. Londonban az emberek nyomortanyákon laknak.

Kiviharzott az ebédlőből a koszos tányérokkal. Albert, Rob és Katy összenézett, miközben az edények csapkodásának hangjára vártak.

– Komolyan beszélsz, Katy? – kérdezte Rob suttogva.

– Addig nem gondoltam komolyan, amíg anyu rá nem kezdett – felelte a lány. – Ne haragudj, apu, de ez kezd elviselhetetlenné válni. Bármi jobbnak tűnik, mint minden este erre hazajönni.

– Nem hibáztatlak – mondta Albert halkan. – Én is szeretnék felállni és elmenni. Nincs már miért itt maradnom, de megesküdtem rá, hogy jóban, rosszban kitartok mellette, és az ígéretet meg kell tartani.

– Nem kell, apu. Anyu nem érdemli meg, hogy hűséges légy hozzá. – Katy felemelte a hangját, hogy az edénycsapkodás zaja mellett is érteni lehessen a szavait. – Kiveszel egy lakást Hastingsben, én meg hozzád költözöm.

Katy látta apja arcán felvillanni, majd elenyészni a reményt.

– Nem tehetem meg, Katy. Nagyon csábítóan hangzik, de úgysem működne.

– Gondolod, hogy bemenne a Speedbe, hogy bajt kavarjon?

– Tudom, hogy megtenné.

– Azt mondod, boldognak akarsz látni minket, de hogyan lehetnénk azok, amikor tudjuk, hogy anyu mit művel veled? – kérdezte Rob. – Meg kellene szöknöd.

Hirtelen mind rádöbbentek, hogy az edénycsapkodás abbamaradt, és az anyjuk bizonyára hallotta Rob szavait. A fiú felnyögött, és a tenyerébe temette az arcát.

Katyt hányinger fogta el. Mindnyájan tudták, hogy Hilda nem tűri jól a kritikát. Így vagy úgy, de fizetniük kell az elhangzottakért.

Másnap reggel fél kilenckor Katy és Rob az apjukkal együtt indultak el otthonról. Az volt a terv, hogy Albert kiteszi Robot az állomáson, Katyt pedig az irodánál. Bár egyikük sem mondta ki, hatalmas megkönnyebbülés volt számukra egyszerre kijutni a házból. A hókotrók letakarították a forgalmasabb utakat, s noha a járdák szélén felhalmozott koszos hóbuckák rondák voltak, de az utak biztonságosabbak.

Hilda általában süteményt sütött, szendvicseket csomagolt Robnak az útra, és nagy hűhót csapott körülötte. Ezúttal azonban nem így történt. Előző este olyan volt, mint a jégcsap, amikor néhány vasalatlan inget a fiú ölébe dobott, és rávakkantott, hogy pakolja el, majd leült az egyik karosszékbe, és az est hátralévő részét néma csendben töltötte. Aznap reggel még csak el sem köszönt egyiküktől sem.

Régebben, amikor anyjuk igazán kibírhatatlanul viselkedett, Katy könyörgött az apjának, hogy keressen neki segítséget, de ő mindig csak annyit mondott: aki nem akar, azt nem lehet erőltetni. Esküdözött, hogy számtalanszor megpróbálta már, de mindig kudarcot vallott.

– Félek ma este hazamenni – ismerte be Katy, miután Robot kitették az állomáson, és az iroda felé tartottak. – Anyu még borzasztóbban fog viselkedni, most, hogy Rob többé nem jön haza. Te is tudod, hogy olyankor visszafogja magát, amikor ő is itthon van. Miért nem vehetünk ki egy lakást, apu? Neked biztosan még rosszabb, mint nekem.

Albert nem válaszolt, csak amikor az iroda elé értek.

– Nehéz gyerekkora volt – mondta aggodalmas arccal. – Talán ha megértőbb lettem volna, amikor még kicsik voltatok, vagy szigorúbban fellépek, amikor a hisztirohamok kezdődtek, akkor talán sikerült volna megoldani a gondokat.

– Mindig magadat okolod, apu. – Katy gyengéden megsimogatta apja arcát. – Jó ember vagy, csodás apa, és férjnek is a lehető legtürelmesebb voltál. Nincs miért szemrehányást tenni magadnak. Még csak negyvenöt vagy, elég fiatal ahhoz, hogy megismerkedj egy olyan nővel, aki megbecsül. A válás ma már semmiség, és nem is bélyegeznek meg érte, mint régen.

– Várjuk meg, hogyan viselkedik ma este anyád – sóhajtotta Albert. – Be kell vallanom, hogy fogytán a türelmem. Talán beszélnem kellene egy ügyvéddel. De nem nálatok, Katy. Nem akarjuk, hogy tudomást szerezzenek a dolgainkról… talán egy hastingsi irodát kellene felkeresnem.

Katy kicsit jobb kedvre derült, mivel ez hatalmas áttörés volt. Apja eddig azt sem említette soha, hogy egyáltalán megfordult a fejében a válás gondolata.

– Hat körül találkozunk – búcsúzott el. – És vezess óvatosan!

Katynek aznap később egy válási kérvényt kellett legépelnie. Egyik ügyfelük, egy bizonyos Mrs. Byrne vált a férjétől „észszerűtlen viselkedés” címén, s micsoda véletlen, a nő férj elleni panaszai nagyon hasonlítottak arra, amit az apjának el kellett viselnie.

„Nem öröm vele lenni, folyton panaszkodik mindenre. Sehová sem akar menni. Undok megjegyzéseket tesz a barátaimra és a szomszédokra, pedig azok igazán kedvesek hozzá. Nagyon örülök, hogy részmunkaidőben dolgozhatok, mert így legalább kiszabadulok a házból, de minden este azért fohászkodom, bárcsak ne kellene hazamennem hozzá.”

Katy szemét könnyek szúrták, ahogy a kérvényt olvasta, és nem tudta megállni, hogy fel ne tegyen Mr. Marshfieldnek egy létfontosságú kérdést.

– Nagyon megindított Mrs. Byrne kérvénye – kezdte, s remélte, hogy a férfi nem morran rá. – El sem tudom képzelni, milyen nyomorúságos lehet ilyen nehéz természetű férfi mellett élni. De mondja, uram, maga szerint kimondják a válást észszerűtlen viselkedés címén?

Mr. Marshfield az asztalra könyökölt, és a kezét egymáshoz illesztette, majdnem úgy, mintha imádkozna. Mindig így tett, amikor gondolkodott, és az irodában mindenki mulatságosnak találta ezt a szokását.

– Nem, szerintem a bíró el fogja utasítani – mondta némi töprengés után. – Végül is, Mr. Byrne nem verte meg az asszonyt, nem is lett hűtlen hozzá.

– Szóval a bíró szerint a feleségnek el kell viselnie a férj érzéketlen viselkedését? És mi történne fordított helyzetben? Ha Mrs. Byrne lenne a kibírhatatlan házastárs? A férj elválhatna tőle?

– Érdekes kérdés, Katy – mondta Mr. Marshfield, és megajándékozta a lányt ritka mosolyai egyikével. – Úgy vélem, a férj több együttérzésre számíthatna a bírótól, de mit gondolnának róla a rokonai meg a barátai? Egy papucsférj mindig gúnyolódás tárgya.

Katy szerette volna megkérdezni főnökétől, ő mit tenne, ha a felesége unalmas és rideg hárpia lenne, de az már arcátlanság lett volna, így csak megköszönte a választ, és elhagyta az irodát.

Katy nem ment haza munka után, helyette meglátogatta Jilly barátnőjét, hogy kipuhatolja, mi a véleménye egy londoni útról.

Jilly asszisztensként dolgozott a helyi állatorvosnál. Az volt a szíve vágya, hogy állatkertben beteg állatokat ápoljon. Tudta, hogy a végzettsége és tapasztalata nem terjed ki az elefántokra, majmokra vagy más vadállatra, ezért mindig különböző fajokról olvasott.

– Gyere csak be – invitálta szívélyesen Mrs. Carter, Jilly édesanyja, amikor ajtót nyitott neki. – Még nincs itthon, de hamarosan megjön. Itt maradsz teára? Nagy adag ragut főztem.

Néhány perc múlva Katy a konyhaasztalnál ült, a kezében egy bögre teával, és mint mindig, most is arra gondolt, hogy Jilly édesanyja tökéletes ellentéte a saját anyjának. Mrs. Carternek nem volt egyetlen éles vagy szögletes vonása sem. A haja göndör, kövérkés arca kedves és mindig csupa mosoly. Carterék tanácsi házban laktak, amely minden tekintetben különbözött a saját otthonától. A rendetlen kis nappali sosem bűzlött a levendulaolajtól, a függönyök lógtak a karnisról, mert néhány akasztó hiányzott, és egy nagyon szőrös, Rontás névre hallgató kutya uralta a kanapét. De Katy többször is azt kívánta, bárcsak ez lenne az otthona. Ha nem az lenne Jilly minden vágya, hogy a londoni állatkertben dolgozzon, Katy azt mondaná, őrült, ha elhagyja a családját.

Jilly és a húga, Patsy együtt érkeztek, és a korlátra dobták a kabátjukat, miközben egy pulóverről vitatkoztak, amelyet Jilly szerint Patsy kérés nélkül kölcsönvett, és elszakította az ujját.

– Elég legyen! – kiáltott ki Mrs. Carter a konyhából. – Azt akarjátok, hogy Katy azt higgye, neveletlenek vagytok?

– Katy itt van? – kiáltott vissza Jilly, de már futott is, hogy megölelje a barátnőjét. – Milyen kellemes meglepetés! Nem is reméltem, hogy a hétvége előtt látlak. Mesélj nekünk a tűzről! Nem borzasztó, hogy Mrs. Reynolds meghalt? És a ma délutáni hírekben azt mondták, hogy a másik áldozat a lánya volt, aki Londonban dolgozott.

Jillyre gyakran mondták, hogy „feltűnő jelenség”, amit utált, mert biztos volt benne, hogy „közönségest” értenek alatta. Nem volt túl szép, mert az arca nagyon szögletes volt, az orra kicsit túl nagy, a szeme dülledt, ráadásul százhetven centiméter magas volt, magasabb, mint a legtöbb lány. De úgy tűnt, nincs tisztában vele, hogy szerencsés módon megörökölte anyja vállig érő szőke, hullámos haját és megdöbbentő azúrkék szemét. A „feltűnő” jelzőt inkább azért ragasztották rá, mert aki találkozott vele, nem felejtette el többé. Lendületes volt, pergőtűzként záporoztak a kérdései, mert rendbe akarta tenni a dolgokat. Mindent gyorsan csinált, de amikor valakinek problémája volt, és meg akarta beszélni valakivel, Jilly volt a legjobb hallgatóság.

– Szerintem Katy pedig pont azért jött ide, hogy ne kelljen a tűzről beszélnie – vélte Mrs. Carter. – Fogadni mernék, hogy mást se hall, mióta megtörtént a dolog.

– Ne haragudj – visszakozott Jilly bűnbánón. – Arra nem is gondoltam.

Katy hirtelen jobban érezte magát. Jilly mindig ilyen hatással volt rá. Tizenhárom évesen találkoztak, amikor ugyanazon a napon csatlakoztak a cserkészlányokhoz. Elég volt egyetlen pillantás, hogy örök barátságot kössenek, majd egy évvel később megkérték őket, hogy távozzanak, mert olyan bomlasztóak voltak. Nem tehettek róla, a cserkészlányok közt túl sok volt a stréber, akik csak azon szorgoskodtak, hogy minél több jelvényt szerezzenek, míg Katy és Jilly sokkal jobban szeretett kézen állni, cigánykereket hányni, bakot ugrani odakint, ráadásul más, lehetséges lázadókat is arra ösztönöztek, hogy csatlakozzanak hozzájuk. Az utolsó botlás az volt, hogy tábortüzet gyújtottak, de túl közel a templomudvarban álló egyik cseresznyefához, és az kigyulladt.