Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

Görög élet a Kr. e. V. században.

Irodalmi folytonosság

Rejtett tudás

Hiposztázis a történetírásban

Homérosz és Archilokhosz

A gyilkoló vaskalap

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Kallós Ede

GÖRÖG ÉLET ÉS MŰVELTSÉG
KERESZTMETSZETEK ÉS VÁZLATOK

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-978-3 EPUB
ISBN 978-963-678-003-6 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

első kiadás: 1924.
Az elektronikus változat az 1924. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító görög klasszikus ornamentika
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Görög élet a Kr. e. V. században.

Athénben vagyunk, a város egyik külső kerületében, a sűrű olajfákkal ékes Kolonoszban.

A »szépfolyású« Kephiszosz partján örömtől ragyogó arccal siet hazafelé egy polgár, mert kis gazdaságába, melyben éppen dolgozott, hírül hozták neki, hogy felesége fiúcskával ajándékozta meg. Végtelenül boldog a derék ember, mert szent a meggyőződése, hogy életének nem volna célja, ha utódot - elsősorban fiúutódot - nem hagyna maga után. Ezt a meggyőződést, melynek végső elemzésben a fajfenntartás ösztöne az alapja, ő maga az apjától örökölte, ez viszont közvetve még régebbről, abból a korból kapta örökül, mikor még vallási formája volt a gondolatnak, mikor az apa gyermekétől várta sírjának gondozását, halálon túli nyugalmának biztosítását. Ez a vallási gondolat ekkoriban már halványodni kezdett, de erkölcsi okok meg a népesség-szaporodást követelő állam-rezónnal való együttérzés mindvégig épségben tartotta azt a felfogást, mely a hazasiető apát most hevíti.

Mikor a boldog apa hazaér, a fiúcska, kinek sivításán bizonyára nem lehetett észrevenni, hogy egy-két év múlva Homérosz zengzetes nyelvén kezd majd gagyogni, már megfürösztve pólyába került s bölcsőben ringatják gyengéd rokoni kezek. Valamelyik nagynéni hamarosan amulettet akasztott a nyakára. Ha felvilágosodott nő volt az illető nagynéni, akkor minden mellékgondolat nélkül tette ezt, - pusztán dísznek szánta az amulettet, - de sokkal valószínűbb, hogy a jó tánti nem igen sokat tudott a babonát kritizáló gondolkodók tanításáról, s az újszülött nyakára nem díszt, hanem a rossz szellemektől óvó varázsszert akart akasztani. A babona, a vallásos hitnek ez a mostohatestvére, a gyermekszobában, a gyermekekkel való foglalatoskodás területén tartja fenn magát legtovább. Mikor kinn, a nagy életben a babona már végigjátszotta szerepét, szívósan tovább él ott, hol a női gyöngédség szövögeti az élet fonalát.

A születést követő ötödik napon ünnepségre gyűlt egybe az egész rokonság s aki csak tehette, ajándékot hozott az újszülöttnek. A jó szomszédnők már előbb is megtették látogatásukat az anyánál, mert az apa, mihelyt a gyermek születése után hazaért, intézkedett, hogy a ház kapujára tűzzenek ki egy olajágat az örvendetes esemény jeléül. (Ha leány lett volna az újszülött, vászonszalag lett volna a jel.) Az ötödik napig az atya határozhatott, hajlandó-e gyermekét fölnevelni. Ugyanis ősrégi, történelemelőtti időkből való joga volt a görög apának gyermeke felnevelését el nem vállalni. Ezt a jogot, melytől a mi erkölcsi felfogásunk, mint barbár intézménytől, borzadva retten vissza, nem szabad szépítgetnünk. Hiszen arra való a történelmi szemléletmód, hogy mindent, ami jelenünket alkotja, mint fejlődöttet, kialakultat fogjunk fel. Meg kell értenünk, hogy nem minden természetes, ami van, s hogy lehetett s lehetne másképp is, Amikor az ókori apának az újszülött életével való szabad rendelkezési jogára gondolunk, mely a művelt görög világban zavartalanul fennállott, mindenekelőtt méltányolnunk kell a kereszténység óriási kultúrmunkáját, mellyel elérte, hogy ma a műveltséggel egyáltalán meg nem férhetőnek érezzük ezt az állapotot. Ennyit a jelenkor felfogásáról. Ami pedig magukat a görögöket illeti, tudnunk kell, hogy gazdag ember nem igen élt e jogával s szegény ember sem az első gyermekével szemben. Szóval elsősorban gazdasági okok, a megélhetés gondjai tartották fenn ez ősi szokást.[1] Hozzájárul ehhez az a telivér görög gondolat, hogy csak az életképes egyénnek van joga az élethez. E felfogás következtében Spártában maga az állam rendelte el a nyomorék gyermekek kitételét, de hangsúlyoznunk kell, hogy ez tisztán spártai törvény volt, nem - mint a laikus köztudat véli - általános görög törvény. Sok esetben a mater certa, pater incertus-féle elv[2] is megkövetelte a maga áldozatát. De nagyon fontos ezenkívül azt is tudnunk, hogy a kitett gyermekekre korántsem várt mindig a halál. Minden városban volt egy határozott hely, hová a szegény kicsikéket kitették s ezt a helyet a gyermektelen szülők - de persze gyakran lelketlen lélekkufárok is - szorgalmasan fölkeresték. Persze az állam megtehette volna, hogy lelencházakat állítson fel. De ha ezt megtette volna, akkor nem lett volna görög morálon alapuló állam.

A gyermek életének ötödik napján ült ünnepség az anyának és mindazoknak, kik a szülésnél segédkeztek, vallásos jellegű megtisztítására volt szánva, mert a görög felfogásban a szüléssel a tisztátalanság képzete járt együtt. E napon a fiúcskát egyik női rokona karjába vette s az egész háznép kíséretében a családi tűzhely körül hordta.

További öt nap múlva újra együtt volt a rokonság. Névadó ünnepet ültek. Az ilyen névadó ünnepen a maga egész pompájában nyilatkozott meg a görög nyelv gazdagsága. Nincs nyelv, mely annyi pompás nevet mutathatna fel, mint a görög, mert nincs nyelv, mely képes volna a görög nevekhez fogható fantasztikus összetételekre. A görög szülők ugyanis nem oly módon adtak gyermeküknek nevet, amilyen módon mi. Nem választottak nevet egy szigorúan körülhatárolt és értelmileg teljesen közömbös névkincsből, - bár nagyon gyakran a nagyapa nevét örökölte a gyermek, hanem a szülői remény és ambíció maga alkotta a neveket, amennyiben a névben világosan kifejezte, hogy gyermekében milyen tulajdonságokat óhajt megvalósulva látni. A görög gyermek neve program volt. Szophoklész annyi, mint bölcsességéről híres, Arisztophanész annyi, mint a legkülönb külsejű stb. A már említett gyermekszobai babona hitt a név megkötő erejében, mely a felsőbb hatalmakat a név megvalósítására kényszeríti. Más esetben, mikor a szülőknek egy vagy más körülménynél fogva okuk volt valamely kellemetlen külső vagy belső tulajdonságtól félteni gyermeküket, akkor ezt a tulajdonságot jelezték a gyermek nevével. Hátha megelégszik a rossz szellem a kellemetlen névvel s ennek fejében lemond a név megvalósításáról. Próbáljuk ki mi is ezt a szokást és megemlékezve a legrégibb görög tréfáról, mellyel a ravasz Odüsszeusz Utis-nak (»Senki«-nek) nevezi magát a vad Küklopsz barlangjában, adjuk mi is az Utis nevet kis hősünknek, hátha a név varázsereje révén a Senki Valakivé fog izmosodni.

Egészen hétéves koráig az anyja gondjaira volt bízva a kis Utis. Abban a kispolgári családban persze, melybe ő tartozik, a dajka megválasztása nem jelentett gondot: itt az anya maga dajkálta gyermekét. Vagyonos családokban az anya e kötelesség alól fel volt mentve. Az anyák helyettesítésére még a gyűlölt - de edzettségével nagyon imponáló - Spárta is nagy számban szállított ügyes, egészséges dajkákat.

Utist az anyja maga szoptatta, a kispolgár fia nem szítt magába spártai anyatejet. Finom, messziről hozott gyermektáplálékot sem szedett magába, őt a jó athéni mézből készült péppel táplálták. Amikor azután lassanként a szilárd ételekre is sor került, az ártatlan gyermeknek el kellett szenvednie azt a még nálunk sem kiveszett antihigiénikus szokást, hogy az anya előbb maga rágta meg, amit a gyermek szájába adott.

Hogy esténként bölcsődal ringatta álomba Utist, éppúgy, mint a többi görög gyermeket, azt, ha egyébként nem sejtenénk, megtudhatnánk Theokritosznak, a Kr. e. II. sz. költőjének egyik idilljéből:

Két fiát altatja édes anya hangja:
»Aludjatok szépen, két csecsemőm nékem,
Aludjatok lelkem! Gyönyörű két vérem!
Boldogan aludj. Ó, boldogan is ébredj!«
Ringatja a bölcsőt: már alusznak mélyen.

(Vértesy Dezső fordítása)

Apa-anya mohón leste az első szót gyermeke ajkáról. A babona itt is szerepelt, amennyiben a természetellenességnek varázserőt tulajdonítva, némelyek azt tartották, hogy ha a gyermek túlságosan korán kezd beszélni, későn kezd majd járni. Papa, mama voltak a görög gyermeknek is első szavai: e szavak a bennük foglalt hangok fiziológiai könnyűsége következtében a gyermeknyelv nemzetközi kezdő elemei, bár jelentésük nem mindenütt ugyanaz (így mamma a latinban az anyamellet jelenti).

Lassanként, amint a gyermek értelmességének jelei feltünedeztek, felhangzottak a gyermekszobában az első gyermekmesék. Ismerve a görögök költői képzeletének gazdagságát, méltán sajnálhatjuk, hogy e mesék - a görögöknek a naiv költészet iránti érzéketlenségénél fogva - elvesztek a számunkra. Mégis tudunk egyet-mást e mesékről. Így például azt, hogy nagyon gyakran pusztán ijesztés volt a céljuk. A gyermeket ostoba szülők rémmesékkel félemlítették meg már a görög korban is. Még ma is hány anya van, ki nem tudja, hogy a gyermek »rosszaságának« benső oka van, legtöbbször valami betegség s így nem megfélemlítésre, hanem gyógyításra van szükség. A sokat síró s aludni nem »akaró« - tényleg pedig: nem tudó - gyermeket azzal rémítették, hogy eljön érte a gonosz boszorkány, ki elrabolja a rossz gyermekeket. Egy másik gyermek meg rémülve hallgatta annak a boszorkánynak a meséjét, ki zsákba dugja a gyermekeket, vagy azét, kinek legkedvesebb foglalkozása, hogy leharapja a gyermekek orrát. Gorgó, kinek oly szörnyű az arca, hogy kővé mered az ember, ha ránéz, szintén szerepelt a dajkamesékben.

Szapphó költészete is megőrzött egy dajkamesét. Gellóról szólt. Gello frisskedvű, pajkos lányka volt, kinek mindenféle huncutság járt kis fejében, mindenféle bolond kis csíny, miket aztán pajtásaival végre is hajtott. De egy napon hiába vártak rá játszópajtásai, mert a verőfényes napvilág helyett a rémes Hadész komor sötétsége borult a tegnap még oly vidáman csillogó szemre. Ám ott lenn olyan egyedül van a szegény kis Gello, úgy fél azoktól a szigorú, komor, öreg halottaktól, hogy mikor mindenki aluszik, akkor fogja magát és felszökik ide a földre, hogy játszótársakat vigyen le magával, olyan fiatalokat és olyan bohókat, amilyen ő volt.

Képzelhetjük, hányszor rémítette egy-egy ilyen kép a szegény kis Utiszok álmát! Nem csodálhatjuk, hogy a filozófusok - élükön Platónnál - állandóan tiltakoztak az ilyfajta mesék ellen. Általában a görög gondolkodók hamar belátták, hogy milyen tragikusan végzetes az a - sajnos - megmásíthatatlan alakulás, melynél fogva a legfontosabb hivatásnak, a gyermeknevelésnek gyakorlására nem kell egyéb jogcím, mint a gyermek nemzésének és világra hozásának egyáltalán nem gyermeknevelővé kvalifikáló ténye.

Bizony nem valami ideális nevelésben volt része Utisznak. Az athéni gyermeknevelésre gondolva különös erővel tolul tudatunkba a kérdés: hol tartana ma az emberiség, ha a fiatal nemzedékkel szemben évezredeken keresztül nem követ el a nevelés annyi hibát, ha az élet nem volna kénytelen ezer és ezer esetben újra és újra jóvá tenni azt, amit a rossz nevelés elront? Mi lenne, ha azok a megrázkódtató cibálások és rúgások, melyeknek kíséretében az élet e korrigálást végzi, fölöslegesekké válnának?

Sokkal kevésbé szomorú gondolatokra van alkalmunk, ha kis athéni barátunkat a maga aktív élete közepette figyeljük meg, amely aktív élet nála persze még csak játékból áll. Játékszerei nagyjában ugyanazok voltak, mint a mi gyermekeinknek. Labdázott, nádparipán lovagolt, sárkányt eregetett a görög Utisz éppúgy, mint a mai kis Utiszok. Néha-néha megirigyelte leánytestvérei babáit, melyek néha mozgatható tagokkal is bírtak (»francia« babák!), gyakran pedig látogatóba ment testvéreihez, mint az ő főzőcskéjük vendége, de különösen nagyon szeretett társaival labdázni (a legjobb labdázó volt a társaság »királya«, a legügyetlenebb »a szamár«). ő is szeretett lapos követ a vízbe hajítani, úgy, hogy többször felbukjék, bújócskát is gyakran játszott, vagy pedig kiment a térre katonásdit játszani. (Az »ellenség« az V. sz. első felében - közvetlenül a perzsa háborúk után - a perzsa volt, utóbb - a Spártával való feszültség, majd háború idején - a spártai: mint nálunk a török, a német, a muszka.) Gombozás is dívott, meg a páros-páratlan játék stb. Szóval, ha az athéni Utisu a mi gyermekeink közé tévedne, nagyon gyorsan megértenék egymást. Szép dolog megfigyelnünk azt az itt is érvényesülő törvényt, hogy az évezredek, melyek fent, a magasabb rétegekben egészen megváltoztatják az élet formáját, az emberi lét alsó fokán alig hagynak nyomot. Még csak azt akarom megjegyezni, hogy a gyermekjátékokról a legtöbb felvilágosítást az antik sírokból nyertük. Az anya, mikor kis gyermekét eltemeti, - a gyermekhalandóság természetesen óriási volt még ekkoriban[3] - melléje temeti a kicsike kedvenc játékait: ne nélkülözze őket a másvilágon se! Általában az anyai szeretetnek, a gyermekkel való gyöngéd együttérzésnek a gyermeksírok számtalan megható jelét őrizték meg. Egy anya csecsemő gyermeke sírjára tejesüveget helyezett, melybe időnként tejet öntött, hogy ezt a föld szívja magába s vigye le a kicsikének. Sőt gondosságában annyira ment, hogy szűrőt is alkalmazott az üvegre, mert a gyermek nyilván nem szerette a tej bőrét. Egy másik sír felbontása alkalmával ugyancsak megható jelenet emlékére bukkant a kutatás: nagyon szegény sorsú anya lehetett, kinek nem tellett koporsóra, melyben kisded halottját eltemesse, kiment tehát a konyhába, elővette egyik főző-fazekát, ebbe tette belé a kis holttestet; azután hozzá való fedőt keresett, ezzel letakarta, hogy a férgek ne érjék a kedves testet s így temette el. Hány forró könny hullott ez ütött-kopott fazékra, melyen most az egykedvű ásatási munkás lapátja megakad!

*

Hetedik évében azzal a hírrel lepte meg Utiszt az apja, hogy most már iskolába kell járnia, be kell iratkoznia a grammatistes-hez, a »betű-bácsi«-hoz. Egy-egy kisázsiai kereskedő, ki megfordult Athénben, elmondhatta a derék apának, hogy náluk a tanulók elemi iskoláztatása államügy, hogy az állam gondoskodik a polgárok elemi műveltségéről. Spártáról, Krétáról is hallhatott ilyesmit az athéni, de az ő büszke városában mindez isme rétién volt. Az az Athén, mely milliókat költött fényes épületekre, szobrászati remekművekre, fényes ünnepek rendezésére, a maga fénykorában nem is gondolt arra, hogy a gyermek iskoláztatása állami feladat. Athénben csak magán elemi iskolák voltak az V. században, a középiskolai oktatást a IV. sz. vége felé államosították s csak a római korszak hozta meg Athénnek az állami elemi iskolát. Pedig Arisztotelész a Politika VIII. könyvében már egészen modern érvekkel fejtegette az állami iskoláztatás szükségét: »Minthogy az államnak határozott célja van, világos, hogy az erre való nevelésnek is egységesnek kell lennie. A nevelésről való gondoskodás tehát nem lehet magánügy. Ma ki-ki maga gondoskodik gyermekei neveléséről és arra taníttatja, amit éppen jónak lát«. Ezt hirdette Arisztotelész a IV. század közepén.

Abban a korban, melyben a mi Utiszunk felnőtt, az elemi tanítás még szabad ipar volt. Az apának nagy pénzügyi gondokat okozott, melyik tanítónak iskolájába írassa fiát, mert a tandíj az iskola előkelősége szerint igen különböző volt. Az állam sem a honorárium megállapítására, sem a tanítás mikéntjére semminemű befolyást nem gyakorolt, hiszen még a képesítés kimutatását sem követelte a tanítóktól, mint ahogy ezt egyébként más - szerintük fontosabb - hivatások betöltőitől sem követelte, a józan lelkek (elsősorban Szókratész) nagy megbotránkozására. Szolónnak (Kr. e. VI. század) volt ugyan egy törvénye, mely az államnak felügyeleti jogot biztosít a magániskolák fölött, de ez csak írott malaszt maradt. Érdekesek e törvény intézkedései: »Az iskolamestereknek tilos iskolájukat napkelte előtt megnyitni és napnyugta után nyitva tartani.« (Egyes tanítómesterek, úgy látszik, a kurzusok számát végtelenségig nyújtották, hogy minél több tandíjat szedhessenek be.) »Felnőtteknek a tanítás ideje alatt tilos az iskolába belépniük, kivéve a tanító testvérét, fiát és vejét (a viszonyok elég patriarkálisak voltak!); ha ezeken kívül valaki belép, fejével játszik« stb.

A mi esetünkben a választás természetesen a legolcsóbb iskolára esett. Nap-nap után ott láthatjuk ezután a kis nebulót, amint viaszostáblájával és író vesszőjével iskolájába baktat. Ha az atyja gazdagabb lenne, egy öregebb rabszolga kísérné az úrfit az iskolába, a παιδαγωγός (a »paedagogus«, eredetileg egyszerűen annyi, mint gyermekkísérő). Egy görög vázakép, Durisznak, a Kr. e. V. században élt athéni vázafestőnek műve (Berlinben) megőrzött számunkra egy iskolai jelenetet ép ebből a korból, melyet szemlélünk. A kép egyik részén a tanító lant játékra tanítja az előtte ülő fiút, majd pedig olvasó- vagy szavalógyakorlatot végeztet vele egy költői hely alapján, mely a kezében tartott papirusztekercsre van írva; a kép másik részén fuvolázni tanul a fiú, majd pedig megmutatja viaszostáblájára írt dolgozatát, melyet a tanító kijavít. Mindkét képen ott ül a tanuló mögött - le nem véve róla tekintetét - a gyermeket kísérő rabszolga. Az iskolaszoba falán lantok s írószerek (papirusztekercsek, viaszostáblák) lógnak. Egyéb ábrázolásaink is vannak, úgyhogy - kiegészítve ezen emlékeket az irodalmi följegyzésekkel s az ásatási leletekkel - nagyjában el tudjuk képzelni azt az életet, mely az ily iskolában folyt. Iskolakönyvük nem volt a tanulóknak, hanem a tanító téglára vagy cserépre írt s ők a tanító írását a maguk viaszostáblájukra másolták. Athénben találtak egy ily téglát, melyet a kezdő írásgyakorlás során alkalmazhatott a derék iskolamester; erre mutat az, hogy még csak szótagok vannak ráírva: αρ, βαρ, γαρ, ερ, βερ, γερ, δερ stb.

Amint a betűket ismerték, olvasásgyakorlatképpen s erkölcsi és művelődési célzatból rögtön a nagy nemzeti írók olvasására s egyes részeknek diktandó alapján való írására tértek át. Homérosz, Hésziodosz, Aiszóposz, Theognisz műveivel - hacsak részletekben is - mindenki már az elemi iskolában megismerkedett. Az írás-olvasáson s az irodalmi ismeretek elemein kívül megtanult a gyermek egy kis számvetést is. Nem sokat, mert még a négy első alapművelet végzését is nagyon megnehezítette a görög ember számára az, hogy a görög számoknak, melyek éppúgy betűk voltak, mint az arabs számok, nem volt helyértékük. Elképzelhető, mily bonyolult művelet volt ily számokkal akár egy egyszerű szorzás is. Ezenkívül némi zenei tudásra is szert tett minden gyermek, ami elég jellemző tünete az athéni nép művészeti életfelfogásának.

Időnként - röviddel valamely nagyobb ünnep előtt - megjelent az iskolában egy-egy nagyúr. A fiúknak, mikor megkérdezték, hogy kicsoda ez a bácsid kit oly nagy hajlongással fogad a tanító úr, azt mondták, hogy ez χορηγός, vagyis az, ki a közeledő ünnep alkalmával szereplő ének- és tánckar fölszerelését magára vállalta. Ez a feladat igen nagy költséggel járt. Most azért jött ez az úr az iskolába, hogy kiválassza azokat a fiúkat, kik alkalmasak a karban való részvételre s hogy azután megtudván az illetőktől szüleiknek címét, ezekkel érintkezésbe lépjen s egy kis napidíjért felfogadja a fiúkat énekeseknek, táncosoknak. Nagyszerű mulatság lehetett a kis fiúk számára a színpadon, fényes ruhában táncolni, énekelni!

Otthon nem nagy tisztelettel beszéltek a tanítóról, mert a görög felfogás, melyet még Szókratész és Arisztotelész is szentesített, azt vallotta, hogy az olyan ember, kinek jövedelme a kereslettől függ, mely munkájának kijut, megvetendő. Szabad emberhez csak az olyan foglalkozás illik, mely a jövedelmet a társadalom igényétől függetlenül nyújtja, tehát elsősorban a földbirtokosság. Ez a felfogás éppoly esztelen, amilyen szűkkeblű, s minthogy a nagyiparossal, gyárossal, nagykereskedővel szemben kivételt volt kénytelen tenni, önmaga tette magát nevetségessé. De a szegény iskolamesterrel szemben jólesett a »szabad emberek« fölényét éreztetni. (Föl van jegyezve, hogy Isokrates, a IV. századbeli nagy publicista, iskolát nyitván keservesen sírt szégyenében, mikor az első honoráriumot kezéhez kapta.

Olyanféle arisztokratikus álszemérem volt ez a demokratikus Athénben a megfizetett munkával szemben, - ahogy Th. Gomperz helyesen megjegyzi - mint amely Lord Byronban furcsa érzést keltett, mikor az Edinburgh Review-tól az első szerzői honoráriumot kapta.) Az athéni apák gőgös polgári fölényérzetükben tudták a módját, hogy az iskolamesterrel helyzetének alacsonyrendű voltát minél jobban éreztessék. Vannak rá adataink, hogy az apa, ha véletlenül rosszkedvben érte őt a hónap utolsója, melyen a tandíjat a tanítónak elküldték, levonta a sovány honoráriumból azt a pár fillért, mely azokra a napokra esett, melyekét a gyermekbetegség következtében otthon töltött.

Az iskolából való távolmaradhatás öröme egyébként elég gyakran kijutott a görög tanulóknak, mert oly sok volt az ünnep, tehát szünnap, hogy pl. külön nagy vakációra nem is volt szükség. Hogy az ilyen nap örömnapot jelentett a diákseregnek, azt a lélektan örök törvényein kívül az a bánásmód is magyarázza, melyben a tanuló az iskolában részesült. A tanítás nagyon szigorú volt. A nádpálca és a korbács gyakran szerepelt pedagógiai eszközként. Nem szabad ezért a szegény tanítót túl gyorsan elítélnünk, sem pedig azt az anyát nem szabad elhamarkodva megvetnünk, ki egy görög színdarabban maga megy el a tanítóhoz s megkéri, hogy mivel otthon nem bír a gyermekkel, az előadás alatt kötözze meg a lábát. Ne ítéljük el, hanem értsük meg ezeket az embereket, kik azt hitték, hogy ez így jól van; az ő tudásuk volt a kisebb, nem pedig a mi szeretetünk nagyobb. Hiszen egyébként a testi fenyítés veszedelmének átlátása csak legújabb keletű. Még Pázmány Péter is azt vallja a »fiatalok istenes nevelésérők szólva, amit Menandrosz avval a híres mondással fejezett ki, hogy: »Nyúzás nélkül nincs nevelési. És e mondást még Goethe is mottóul választotta.

Az elemi iskolával egyidőben, vagy esetleg előtte, de esetleg utána is - általános rendszer nem alakult ki - tornaiskolába is járt Utis barátunk. A tornaiskola (παλαίστρα) élete úgyszólván kizárólag a szabadban folyt le. Minthogy a férfiszépségideálok változatos történetében ekkoriban a napbarnított arc éppúgy en vogue volt, mint manapság, tehát az ifjak nemcsak a birkózást, versenyfutást, ugrást, diszkoszdobást, gerelyvetést, ökölvívást űzték a szabadban, hanem azonfelül még napfürdőztek is, akárcsak mi.

*

Ilyfajta tanulmányai s foglalkozásai közben Utisz elérte 10-12-ik évét. (Sokáig eltartott az elemi iskoláztatás, mert az iskolába járást nem szabad nagyon rendszeresnek képzelnünk). A fent meghatározott társadalmi, vagyoni osztály gyermeke számára evvel az iskola évei befejeződtek. Hiszen most már tudott annyit, amennyire egy athéni polgárnak az ötödik században szüksége volt. Tudott írni-olvasni, az elemi számvetés nem volt idegen előtte, értett annyi zenét, amennyi az athéni művészi életben való részvételéhez szükséges, az ünnepeken való kartáncosi, illetőleg karénekesi szereplése közben a vallási élettel is kapcsolatba jutott, azonkívül a tornaiskolában teste is megedződött. Leány testvére persze egyáltalán nem jutott iskolába, hanem otthon tanulta meg azt, amire az athéni nőnek szüksége volt: megtanulta a szövést, fonást, főzést és némi chic-et (εύϰοσμία). Előkelőbb családok ez utóbbinak megtanulására esetleg külön tánc- és illemtanárhoz járatták leányukat.

A legfontosabb elem, melyet Utis az iskolában megszerzett s mely az athéni közéletben való legalább passzív, szemlélődő részvételre képesítette, az olvasni tudás volt. A továbbiak folyamán szó lesz arról, hogy nem szükséges minden athéni polgárt politikusnak képzelnünk (mint ahogy azt a köztudat elképzeli), de bizonyos hatványozott érdeklődés tényleg megvolt minden városi polgárban a közélet iránt. Ez érdeklődésben része volt az athéni állam aránylagos kicsiségének, része volt az alkotmány demokratikus intézményeinek, de tagadhatatlanul része volt benne a sokat szidott, különösen római részről sok gúnyban részesült görög kíváncsiságnak. A kíváncsiság a római korszakban (a Kr. e. II. századtól kezdve) a nagy nyilvánosság politikai jelentőségének vesztével már csak, mint kicsinyes vonás jelentkezett. De egykor a maga nemesebb, finomabb formájában a tudományos érdeklődésnek és tudományos kutatásnak is a szülőanyja volt, a Kr. e. V. században pedig abban nyilatkozott meg, hogy minden polgár bepillantást kért az állami élet minden részébe. E kívánságnak az athéni s általában a görög élet csodálatosan nyilvános jellege tett eleget, s aki olvasni tudott, az az utcán járva, a tereken tartózkodva a legaprólékosabb részletekig megismerhette az államgépezet működését.

Kísérjük el Utiszunkat egy sétájára, lássuk, mi mindent tudhatott meg az utcán!

Görög ember egyáltalán nem szeret otthon ülni. A délszaki emberen az évezredek nem változtattak, az ókorban ugyanúgy a szabadban folyt le élete, mint ma. A bőrfotelt - a kényelmes otthonmaradás szimbólumát - nem déli nép találta ki.[4]

Az utcák, terek nyüzsgő és nagyon lármázó tömegén áthaladva, a legtöbb házon feliratot olvashatott az ember, melyen meg volt jelölve a tulajdonos neve, némelyiken még az is, hogy mily idős volt az illető, mikor házát felépíttette. Ez persze még diszkréció ahhoz képest, amit kinn a mezőn, az egyes birtokok határkövein lehetett olvasni. A legteljesebb telekkönyvi adatok voltak ide följegyezve s aki arra ment, az nemcsak a birtok terjedelmét, hanem a rajta levő terhek nagyságát is leolvashatta. Egyik ilyen kövön pl., mely fennmaradt, azt olvassuk, hogy az illető föld birtokosa orvos, ki leányának 3000 drachmát - kb. 3000 aranykorona - hozományt adott, de nem készpénzben, hanem a birtokra betáblázva.[5] Benn a városban másfajta felvilágosításokat kaphatott az, aki olvasni tudott. Az Akropoliszon sétálva, templom-udvarokban, középületek előcsarnokaiban tartózkodva elolvashatta az ember a közgyűlések jegyzőkönyveit, a tisztviselők beszámolóit, állami számadásokat, a fontosabb bírósági végzéseket, a még érvényben levő régebbi törvényeket stb. Aki a kevésbé közérdekű dolgok iránt is érdeklődött, egyszerűen elment a Magna Mater templomába s ennek hivatalos helyiségében, az állami levéltárban elolvashatta - már nem kőbe vésve, hanem papyrusra írva - az évenkénti budget-előirányzatot, a középületek leltárait stb. Ez utóbbiakat, az állami levéltár tartalmát, elpusztította a tűz meg az idő, de a kőbe vésett okmányok az ásatások alkalmával felszínre kerülvén, az antik kor tanulmányozóinak, kik az egykorúaknái még sokkal »kíváncsibbak«, a görög közélet nem is sejtett részleteiről adnak élénk képet.

A publicitásnak ezt a nagy fokát csak az a körülmény teszi indokolttá, hogy a polgárságban az analfabéták elenyésző csekély számban lehettek. Ez persze még nem jelenti azt, hogy írni is tudtak oly sokan. Egyiptomban a papirusz-leletekből előkerülő levelek tanúsága szerint feltűnő sokan voltak a fél-analfabéták, kik helyett másvalaki végezte a levelezést. S feltűnő, hogy egy-egy egyiptomi okmányon írástudatlanokként szerepelnek magas politikai és egyházi méltóságok viselői is, így pl. egy volt »gymnasion« igazgató, ki utóbb tanácselnöki tisztet is viselt, továbbá számos pap.[6] Olvasni persze ezek valamennyien tudtak: enélkül pályájukon nem boldogulhattak. És érdekes megfigyelnünk, hogy az istenvilág mennyire akklimatizálódik az emberi társadalomhoz civilizációs tekintetben. A klasszikus korban már az istenek is tudnak olvasni, amit Homérosz bizonyára még nem mert volna róluk föltételezni. Ha pl. egerek pusztították a szántóföldet, a gazda ráírta egy levélre a varázsigét, ezt ráragasztotta egy kőre: ott majd elolvassa az istenség, kinek az egér-űzés a feladata. (V. ö. Geopon: XIII. 5. 4.) Az átoktáblák szokása is ebből a gondolatból ered.

A beszámoló és közhírré tevő iratokon kívül lépten-nyomon rendőri hirdetéseket olvashatott Utis barátunk. Ezek legnagyobb része a köztisztaságra vonatkozik - érthető okból, hiszen délen vagyunk! Az egyik jellemző hirdetés pl. Így szól: »A Pireusz piacán és az utcákon szemetet lerakodni vagy a trágyát kivetni tilos. Az ez ellen vétő, ha rabszolga az illető, 50 botbüntetéssel, ha szabad ember, pénzbüntetéssel sujtatik«. (A rabszolgának t. i. nincs pénze s így a botbüntetés annak a szabadságvesztésnek felel meg, mely nálunk a pénzbírság behajthatatlansága esetén fenyeget.) Ennél sokkal radikálisabb intézkedésről hallhatott az athéni ember, ha pl. pergamoszi kereskedő jött Athénbe. Ez azt mesélhette, hogy náluk az a rend, hogy aki szemetet rak le az utcán, annak magának kell róla gondoskodnia, hogy ez eltakaríttassék. Hogy volt-e foganatja ez intézkedésnek, azt persze nem tudjuk, sem pedig, hogy a Pireusz (Athén kikötővárosa) piacán e fenti hirdetés megjelenése után tényleg nem volt-e többé szemét. Az athéni rendőröknek, e hórihorgas thrák legényeknek, kik korbáccsal voltak fölszerelve, mindenesetre elég dolguk akadt.

A nyilvános élet mindeme írásbeli megnyilatkozásai megközelíthetők és megérthetők lévén annak a számára, ki olvasni tudott, az olvasni tanulás a közéletben való részvételnek alapfeltétele. Mi az olvasni tudást inkább kulturális jelentőségűnek tekintjük, illetve inkább ezirányú jelentőségét értékeljük, amennyiben a könyvolvasás, tehát a művelődés és az irodalmi élvezet alapját látjuk benne. A görög ember az ötödik században tisztán azt a hasznát látta a maga olvasni tudásának, hogy a közhírré tett dolgokról általa tudomást szerezhetett. Kulturális jelentőséggel e képessége nem bírt a számára, mert irodalmi alkotást ő nem olvasott. E körülmény meghatározásában okok és okozatok meglehetősen zavarosan folynak egybe, úgyhogy e helyen e bonyolult kérdés megbeszélése nagy kitérést jelentene. Ezért csak annak a rögzítésére szorítkozom, hogy Homérosztól fogva az ötödik század végéig az egész görög szépirodalom, mely ebben a korban úgyszólván kizárólag verses költészetet foglal magában, tisztán élőszóval való előadásra volt szánva,