Dekódold a gyermeked!

Ismerd meg gyermeked
veleszületett adottságait, hogy a lehető
legjobb szülője lehess!

(részlet)

Danielle Dick

Sem a kiadó, sem a szerző nem ad szakmai tanácsokat és nem nyújt szolgáltatást az olvasó számára. A könyvben szereplő ötletek és módszerek nem helyettesítik az orvosi konzultációt.Az Ön és gyermeke egészségét érintő kérdések mindenképpen orvosi felügyeletet igényelnek. Sem a szerző, sem a kiadó nem vonható felelősségre a könyvben szereplő információk vagy javaslatok miatt kialakuló problémákért.

A fordítás alapja:
Danielle Dick, Ph.D.: The Child Code: Understanding Your Child’s Unique Nature for Happier, More Effective Parenting

Copyright © 2021 by Danielle Dick, Ph.D
This edition published by arrangement with Avery, an imprint of Penguin Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC.

Fordította © Till Katalin

Szerkesztette: Koronczai-Fekete Viktória
Szakmailag lektorálta: Dr. Márkné Ribiczey Nóra Éva
Borítóterv: Lobotworks

HVG Könyvek, Budapest, 2023
Kiadóvezető: Budaházy Árpád
Felelős szerkesztő: Rapajka Gabriella
www.hvgkonyvek.hu

ISBN 978 963 565 496 3

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Felelős kiadó: Szauer Péter

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Aidannek

Tartalomjegyzék

A szerző megjegyzése

Bevezetés: Hogyan „dekódolhatjuk” a gyermekünket?

I. rész: Amit a viselkedéstudományról tudni érdemes

1. Öröklődés kontra nevelés: Mit mond a tudomány?

2. Hogyan befolyásolják a gének az életünket?

II. rész: Építőkockák

3. Ismerjük meg gyermekünket! A temperamentum dimenziói

4. Extraverzió: az Ex faktor

5. Emocionalitás: az Em faktor

6. Erőfeszítés-alapú kontroll: az Er faktor

7. Ami nem tőlünk függ: adottságok és partnerek

8. Mikor kell aggódnunk, és mit tehetünk?

9. Foglaljuk össze még egyszer! A gyermeknevelés új megközelítése

Várjunk csak, van itt még valami!

Köszönetnyilvánítás

Források és ajánlott irodalom

Jegyzetek

Név- és tárgymutató

A szerző megjegyzése

Könyvem írása közben elsősorban az érthető fogalmazásra törekedtem, ezért szükségszerűen leegyszerűsítettem egy-két bonyolult szakmai forrást. Néhány kollégám talán úgy véli majd, hogy bizonyos részeket konyhanyelven fogalmaztam meg. A célom ugyanakkor az volt, hogy megtartsam a tartalom és pontosság, illetve az olvashatóság és érthetőség egyensúlyát. A könyvben többször ajánlok szakirodalmat azok számára, aki el szeretnének mélyedni egyes témákban. Javaslom, hogy azok a szülők, akik még több információt szeretnének kapni, keressék fel a web-oldalamat (danielledick.com), illetve tekintsék át a kötet végén található, hosszabb szakirodalmi listát.

A könyvben ismertetett elemzések célja, hogy segítsenek jobban megérteni gyermekünket. Lazán kapcsolódnak olyan felmérésekhez, amelyeket a kutatók a gyermeki temperamentum és személyiség jobb megismerése céljából végeznek. Ezek az elemzések azonban nem alkalmasak diagnózis felállítására. Az itt közölt információk semmiképp sem helyettesítik a szakmai véleményt. A nyolcadik fejezetben bővebben esik szó arról, mikor és hogyan érdemes professzionális segítséget kérnünk.

Bevezetés
Hogyan „dekódolhatjuk”
a gyermekünket?

„Mielőtt megnősültem, hat elméletem volt a gyermeknevelésről, most hat gyermekem van, és egyetlen elméletem sincs.” 1

John Wilmot

(1647–1680)

Hunyjuk le a szemünket, és képzeljük magunk elé a gyermekünket!

De ne azt az emberkét, aki nem akarja elkészíteni a házi feladatát. És ne is azt, aki hisztizik az ebédlőasztalnál, mert nem csiga-, hanem orsótészta került a tányérjára.

Azt képzeljük el, akire vágytunk!

Az elképzelt gyermek minden bizonnyal egy aranyos, békés kisbaba, akit a karunkban ringatunk. Egy imádni való kis totyogó, aki gyöngyözően kacag, amikor lökjük a hintán. Ha felnő, valószínűleg élsportoló és osztályelső lesz. Lelki szemeinkkel már látjuk, ahogy átveszi a diplomáját, és elképzeljük az esküvője napján is, mint piruló menyasszonyt vagy jóképű vőlegényt.

Egy szó, mint száz, mindenkinek megvannak a maga elképzelései leendő gyermekét illetően.

Csakhogy a gyermeknevelés nem éppen az álmokról, hanem sokkal inkább a napi küzdelmekről szól. Mert a gyermek nem akarja felvenni a cipőt, amikor elindulnánk a játszótérre. Duzzog a vacsoránál. És a várva várt családi nyaralás? Az autóban négy órán keresztül rugdossa az ülésünk hátulját, miközben azt ismételgeti, hogy nem akar elutazni.

Vajon miért olyan nehéz beleszuszakolni a gyermekünket abba az ideálba, amelyet elképzeltünk?

Kétségtelen, hogy nevelési tanácsokban nem szűkölködünk. Az internetet böngészve rengeteg gyermeknevelési tanfolyamot, blogot, podcastot, magazint, könyvet és workshopot találunk. Az anyósunk elmondja, hogyan fegyelmezzünk, a legjobb barátnőnk pedig altatási tippekkel lát el bennünket. A ránk özönlő töméntelen információ azonban követhetetlen, de ami még rosszabb: tele van ellentmondásokkal. Az emberek évezredek óta nevelnek gyerekeket – hogy lehetséges, hogy mégsem tudják, hogyan kell jól csinálni? Szülőként talán az tűnik számunkra a legfontosabbnak, hogy a sokszor egymásnak ellentmondó tanácsok közül ki tudjuk választani a legmegfelelőbbet.

De miért olyan átkozottul nehéz a gyermeknevelés?

Erre a kérdésre egyszerű válasz adható: azért, mert az összes jó szándékú tanács, amelyet a szüleinktől, a barátainktól vagy a gyermekorvosunktól kapunk, figyelmen kívül hagyja a gyermeki fejlődés legfontosabb tényezőjét, a géneket.

A középiskolai biológiaórákon nem tanulunk kellő részletességgel a génekről, pedig a DNS nemcsak a barna vagy a kék szemért és az egyenes vagy a göndör hajért felelős, hanem az agyunk felépítéséért és az alapvető életszemléletünkért is. Megalapozza temperamentumunkat, a természetes hajlamainkat és azt az egyedi módot, ahogyan a világhoz viszonyulunk. Mivel a géneknek jelentős szerepük van gyermekünk viselkedésének és fejlődésének alakításában, nem létezik általános „helyes módszer” a szülő számára, mivel a „helyes módszer” minden gyermek esetében más és más. Csakis gyermekünk egyedi genetikai adottságainak megértése által érhetjük el, hogy a legjobbat hozza ki magából, és a nap mint nap folytatott csatározások száma is csökkenjen.

A könyv abban nyújt segítséget, hogyan találjuk meg azt a bizonyos „helyes módszert” gyermekünk számára a kizárólag rá jellemző genetikai adottságok alapján. Sokat megtudhatunk belőle arról is, miként enyhítsük a ránk nehezedő nyomást, amikor elveszünk az információtengerben, és hogyan válasszuk ki, mi az, ami fontos, és mi az, ami nem. Genetikával és gyermekek viselkedésével foglalkozó tudós vagyok, és – ami ennél fontosabb – szülő. Szülőként magam is sok mindent átéltem, és az ép elmémet kizárólag úgy voltam képes megőrizni, hogy az emberi viselkedést befolyásoló tényezők vizsgálataira támaszkodtam. Azért írtam ezt a könyvet, hogy megosszam ezt a tudást, és megkönnyítsem a többi szülő – olvasóim – dolgát.

A „szuperszülő” illúziója

Az emberiség történetének folyamán még soha nem áldoztunk annyi időt a gyermeknevelésre, mint manapság. Csakhogy ennek busásan megfizetjük ám az árát! A párkapcsolatok sorra mennek tönkre, a gyerekek pedig egyre többet szoronganak a rájuk nehezedő állandó nyomástól és a velük szemben támasztott elvárásoktól. Hol vannak már azok az idők, amikor a gyerekek az erdőt járták, vagy szomszédoltak, és az egyetlen szabály az volt, hogy sötétedés előtt érjenek haza? Manapság, ha egyedül leküldjük őket a játszótérre, meglehet, hogy rendőr kíséri őket haza. Bizonyos körökben már az is elhanyagolásnak számít, ha a gyerek egyedül írja meg a leckéjét, vagy ha a dolgozatra nem egy magántanár készíti fel.

Mai, modern világunkat úgy alakítottuk, hogy a szülőkre rengeteg feladat hárul, amelyeket mi magunkévá is teszünk. Döntéseink előtt alaposan mérlegelünk, hiszen mindegyik „élet-halál kérdése”! Minden egyes cselekedetünk tétje, hogy a gyermekünk könnyen beilleszkedő és reziliens felnőtt lesz-e, vagy utálatos zsarnok. Ha szeretjük őt, akkor és csak akkor nevelhetünk belőle sikeres felnőttet, ha a szülői munkaközösség vezetője és a szülői Facebook-csoport adminisztrátora vagyunk, ha minden meccsen az első sorban szurkolunk, és ha iskolán kívüli programokat szervezünk. (Ha pedig igazán szeretjük a gyerekünket, akkor mindezt egyszerre.)

Sokszor mi, szülők tesszük még nehezebbé az életet egymás számára. Bevallom, én magam is hibáztam már ebben, és fogadni mernék, hogy mindenkivel előfordult, hogy beleesett ebbe a csapdába. Amikor például egy kisgyerek hisztizni kezd a boltban, vagy összevissza rohangál az utcán, vagy amikor egy szemtelen kamasz visszabeszél a szüleinek, bizony megesik, hogy szúrós szemmel nézünk a szülőkre, és ítélkezünk. Magunkban pedig valami ilyesmit gondolunk: miért nem képesek jobban fegyelmezni a gyereket? Szerintem ezt és ezt (tetszőlegesen behelyettesíthető) kellene csinálniuk.

Amíg a fiam tizenöt hónapos nem lett, meg voltam róla győződve, hogy nekem remekül megy a gyereknevelés. Gyermekem sokat aludt, csak akkor sírt, ha szüksége volt valamire, és hamar megnyugodott. Tisztán emlékszem, hogy nem értettem, miért panaszkodnak az emberek az újszülöttekre, hiszen az ég egy adta világon semmi gond nincs velük. Bár igaz – miután az elegendő alvás mindig is létfontosságú volt számomra –, már az is bosszantott, ha éjszakánként egyszer fel kellett kelnem, hogy megetessem. De ez azért mégsem tűnt olyan vészesnek, mint amire annyian panaszkodtak, nevezetesen, hogy alig alszanak egy újszülött mellett. Nekem volt lehetőségem olvasni, szülőcsoportokba járni, a gyermekem pedig maga volt a boldogság. Ezért teljesen érthetetlennek tűnt számomra, hogy mi ez a nagy felhajtás a szülővé válás körül.

Akkoriban egyáltalán nem tudtam, hogy a gyermekem nem azért békés és boldog, mert én olyan kiváló szülő vagyok, hanem azért, mert egyszerűen szerencsém van. A kisbabám nyugodt viselkedésének ugyanis ő maga volt az oka. Hiába vagyok genetikus és a gyermek-viselkedéstan kutatója, én is áldozatául estem annak a mítosznak, amely szerint a nevelés – legyen az jó vagy rossz – csakis a szülőről szól. Márpedig ez egy téveszme, különösen, ha a kisbabával minden rendben van. Persze hízelgő gondolat, hogy gyermekünk a mi fáradozásunk eredményeként viselkedik olyan mintaszerűen. De mi a helyzet akkor, amikor szemünk fénye éjszakánként felsír? Vagy ha a lányunk dackorszaka hat hónapos korában elkezdődik és csak tizenhat éves korában ér véget? Ez mind a mi hibánk? Még több gyermeknevelésről szóló könyvet kellene elolvasnunk, és még több tanácsot megfogadnunk? Amikor a gyerekek szembeszegülnek a kétségbeesett szülőkkel, ők azonnal magukat hibáztatják, és azon kezdenek töprengeni, mit rontottak el. Pedig a kutatások bebizonyították, hogy a gyermeki viselkedés sokkal inkább belülről fakad, mintsem a szülők nevelésének következménye.

A harmincas évek elején Mary Shirley huszonöt gyermek fejlődését követte nyomon a születésüktől kétéves korukig. Kezdetben elsősorban a motorikus és kognitív fejlődésüket helyezte a fókuszba. A két év folyamán azonban meglepő felfedezést tett, amelyet „személyiségmagnak” nevezett el. Shirley a hosszú megfigyelés során arra a következtetésre jutott, hogy a személyiségek különbségei már a születés után nem sokkal kiütköznek: a csecsemőknek egyénenként különbözött az ingerküszöbük, a sírásuk, a mozdulataik, illetve az idegenekre és az ismeretlen helyzetekre adott reakciójuk.

Később ezek az eltérések a legkülönbözőbb helyzetekben és időben állandósultak. Azok a gyerekek, akik sokat sírtak, az otthoni vagy a laboratóriumi megfigyelés során is ezt tették. A hiperaktív csecsemők is ugyanúgy viselkedtek a barátságtalan laboratóriumi körülmények között, mint otthon. A legfigyelemreméltóbb pedig az volt, hogy a közöttük lévő különbségeket kevéssé befolyásolta a szülő – abban az időszakban főként az anya – viselkedése.

Kezdettől fogva egyedi

A gyermek viselkedésével kapcsolatban meglepően sok minden már a fogamzás pillanatában megalapozódik. Aki egynél több gyermeket nevel, azzal is pontosan tisztában van, hogy minden újszülött más, mégpedig az első perctől kezdve. Persze van egy csomó hasonlóság is. Minden kisbaba alszik – bár szerintünk nem eleget –, kakil – bár szerintünk többet a kelleténél –, sír és eszik. Ám ezen túlmenően minden gyermek kezdettől fogva különbözik a társaitól.

A fejlődéspszichológusok temperamentumnak nevezik ezt a fajta egyediséget,2 amely a génekben kódolt, azokban az apró információközvetítőkben, amelyek minden egyes sejtmagban megtalálhatók, és szülőről gyerekre öröklődnek. Ez nem azt jelenti, hogy nem tudjuk befolyásolni gyermekünk viselkedését, csak tisztában kell lennünk azzal, hogy korlátozottak a lehetőségeink: „hozott anyagból” dolgozunk. Ebből következik, hogy akkor remélhetünk sikert, ha figyelembe vesszük gyermekünk genetikai adottságait.

A genetikai különbségek már a kezdet kezdetén megmutatkoznak abban, hogy gyermekünk milyen mértékben reagál a környező világra (mennyire zaklatják fel vagy töltik el örömmel az őt körülvevő dolgok), és hogyan szabályozza az ezekre adott válaszait. Ha például nem akarja megenni a zöldborsófőzeléket, vajon áthajítja a tányért a szobán, vagy vonakodva ugyan, de szenvedő arccal bekanalazza? Ha lát egy kiskutyát a babakocsiból séta közben, vajon izgatottan kiabál, hogy álljatok meg, mert játszani szeretne vele, vagy rettegve igyekszik elbújni előle?

A gyerek temperamentuma azért is rendkívül fontos a szülő számára, mert a temperamentumjellemzők az időben magas stabilitást mutatnak.

A hosszú távú megfigyelések tanúsága szerint egy három hónapos csecsemőnél megfigyelhető félelem megjósolja a későbbi, hétéves kori félelem jelenlétét. A gyakori dühkitöréseket produkáló csecsemők kisgyermekként is gyakran gurulnak dühbe. A könnyen barátkozó kisbabák nagyobb gyermekként, sőt kamaszként is jól tudnak majd kapcsolatot kötni. Az egypetéjű ikrek nagyon hasonlóak maradnak akkor is, ha születésük után szétválasztják és különböző családokban nevelik fel őket. A genetika óriási szerepet játszik abban, hogyan viszonyulunk a világhoz.

Bármennyire stabilak maradnak is egész életünkben a temperamentumjegyeink, másként mutatkoznak meg a fejlődés különböző szakaszaiban. Egy szociábilis csecsemő gügyög, odafigyel más gyerekekre és rámosolyog a felnőttekre; ugyanez kamaszkorban azt jelenti, hogy a tizenévesünk szívesebben jár bulikba, mint hogy otthon olvasson, vagy filmet nézzen a legjobb barátjával. A félénk kisgyereket győzködni kell, hogy kipróbáljon egy új játékot vagy felüljön a hintára, a szorongó kamaszt pedig noszogatni kell, hogy járjon színjátszó csoportba, vagy vegyen részt az iskolai kiránduláson.

Az én rendkívül vakmerő fiam már pici gyerekként leugrott a fáról, később – pedig ekkor még csak tizenegy éves volt – megkérdezte, hogy mikor kaphat motorbiciklit, és mikor ihat sört. Bizonyára sok mindent kapott ehhez édesapjától, aki vadászpilóta. Vagyis a kalandvágy és a kockázatvállalás nála genetikailag erősen meghatározott.

Vajon ez azt jelenti, hogy ha kisgyermekünk boldog és könnyen barátkozó, akkor biztonságban érezhetjük magunkat, ha viszont erősen szorong vagy ingerlékeny, akkor aggódhatunk egész életünkben?

Dehogyis! Nem szabad elfelejtenünk, hogy a temperamentumjegyek önmagukban se nem „jók”, se nem „rosszak”. Örömmel tölthet el bennünket, hogy mosolygós, vidám és könnyen barátkozó a gyermekünk, hiszen az ilyen kicsik szívesen próbálnak ki új játékokat, találkoznak új emberekkel és helyzetekkel, és valószínűleg extrovertált kamaszokká és felnőttekké válnak, a kifelé forduló természet minden pozitív velejárójával. Ám ezeknél az aktív és társaságkedvelő csecsemőknél később nagyobb valószínűséggel jelentkeznek önkontroll- és indulatkezelési problémák, és jobban frusztrálja majd őket, ha nem érik el, amit akarnak. Kamaszkorban előfordulhat, hogy alkoholhoz nyúlnak, és egyéb kockázatkereső magatartásformák jelennek meg náluk.

Ugyanakkor míg egy félős kisbaba aggodalmat kelthet a szüleiben – sőt néha még szégyenkeznek is miatta –, mindez azzal jár együtt, hogy a gyermek kevésbé indulatos vagy agresszív. A félénk gyerekek kevésbé mennek bele konfliktusokba, vagy hoznak felelőtlen döntéseket, ami egyébként olyannyira jellemző a kamaszokra, akik már eljárkálnak hazulról. Bár az is igaz, hogy ezek a gyerekek könnyebben válhatnak búskomorrá vagy depresszióssá.

Ne feledjük: nincs olyan, hogy „jó” vagy „rossz” diszpozíció. Csakis egymástól különböző, genetikailag meghatározott adottságok léteznek, és mindegyiknek megvannak az előnyei és a hátrányai. Hogy a szülőknek mennyire könnyű vagy nehéz a különböző temperamentumjegyekkel bánniuk, az sokat változhat a gyermek fejlődése során. Lehet, hogy keményfejű gyerkőcünktől sokszor a falra mászunk, ám amikor fiatal felnőttként ugyanez a tulajdonsága arra ösztönzi, hogy fellépjen a társadalmi igazságtalanságok ellen, akkor dagad a mellünk a büszkeségtől.

Mivel a temperamentumjegyek meglehetősen stabilak, ráadásul különféle kihívásokkal és élethelyzetekkel járnak együtt, létfontosságú, hogy megértsük saját gyermekünk genetikailag meghatározott alaptermészetét. Nem létezik tehát „standard” nevelési módszer: mindenkinek meg kell találnia a megfelelőt saját gyermeke egyedi genetikai kódjához igazítva.

Természetesen azzal is szembe kell néznünk, hogy vannak olyan gyerekek, akiknek a nevelése jóval több kihívást jelent. Ez a legegyértelműbb az autizmussal élő vagy a Down-szindrómás gyermekek esetében. Ám sokszor bizonyos karakterjegyekkel született gyermekek nevelése is előre nem látható, komoly nehézségeket okozhat, ami jelentős terheket ró a szülőkre. Ha megértjük ezt az alapvető igazságot, könnyíthetünk ezeknek a szülőknek a terhein, és többet segíthetünk azoknak a barátainknak, akik küszködnek a gyerekneveléssel.

Napjainkban az orvosok arra törekednek, hogy egyedi terápiákat dolgozzanak ki a páciensek genetikai adottságaihoz igazodva. Ezt precíziós vagy személyre szabott orvoslásnak nevezzük,3 és azon alapul, hogy mindenki más egészségügyi profillal rendelkezik: vannak, akik hajlamosabbak a rákbetegségekre, mások a szívproblémákra, megint mások a függőségre vagy a pszichés zavarokra. Bizonyos gyógyszerek egyeseknél hatásosak, míg másoknál károsak lehetnek. Ha az orvosok pontosan ismerik páciensük egyedi genetikai kódját, segíteni tudnak neki a betegségek megelőzésében – vagy megfelelően tudják kezelni, ha mégis megbetegedne.

Ugyanez igaz a nevelésre is. Gyermekeink különböznek egymástól, mások az erősségeik és a gyengeségeik. Ha tudatában vagyunk annak, hogy a gyermekünk minek örül, miben teljesít jól, milyen kihívások felelnek meg az alkatának, és mely kockázatok lehetnek veszélyesek számára, könnyebben eldönthetjük, hogy mire fókuszáljunk szülőként, milyen nevelési stratégiákat kövessünk, és melyeket kerüljük. Ami működött egy családban az elsőszülött gyermek esetében, nem biztos, hogy működik a kistestvérénél, és ami a barátunk gyerekénél beválik, nem biztos, hogy a miénknél is be fog.

Pontosan ezért nem szeretem a nevelés kifejezést. Lehet, hogy ez furcsán hangzik egy fejlődéspszichológus szájából, de én mégis úgy érzem, ez a kifejezés azt sugallja, hogy csak a szülőre fókuszálunk, és nem veszünk tudomást a másik fontos tényezőről: a gyerekről. A jó nevelés legalább annyira szól a gyerekről, mint a szülőről. Ahogy a gyógyítás a személyre szabott orvoslás felé halad, úgy a nevelésben is régóta időszerű, hogy elfogadjuk és alkalmazzuk az egyénre szabott megközelítést.

Elismerem, hogy nekem is időbe telt, amíg szülőként magamévá tettem ezt a szemléletet. Különösen akkor vált nyilvánvalóvá, amikor bilire akartam szoktatni a fiamat. Ahhoz, hogy hároméves korában bölcsődéből óvodába mehessen, követelmény volt a szobatisztaság. Elérkezett a harmadik születésnapja, majd el is múlt, ám őt egyáltalán nem érdekelte, hogy „nagyfiú” legyen. Elégedett volt a pelenkával, és szerette a kétévesek társaságát. „A megoldás az M&M’s! – mondták a barátaim. – Adj neki M&M’s cukorkát jutalmul, ha ráül a bilire.” Nos, kipróbáltam ezt a csalit, és bár nagyon szerette volna megkapni a cukorkákat, de cserébe egyáltalán nem volt hajlandó bilizni. Nap mint nap küzdöttünk azzal, hogy nem értette, miért nem kaphat az M&M’s-ből, amikor van otthon belőle.

Egy másik jó szándékú barátnőm a következő tanácsot adta: rá kell jönnöm, mi a „gyengéje”, vagyis hogy mit szeret nagyon, és azt ajánlanom jutalomként. Az ő lányánál ez a kiválasztott ruhába való átöltözés volt. A bilizésért az volt a jutalom, hogy „divatozhatott”. Ha nem volt bili, nem volt öltözködés. Náluk remekül működött a dolog. Kipróbáltam ezt a módszert is, ám hamar kiderült, hogy a fiam inkább megy meztelenül a bölcsibe, mint hogy ráüljön a bilire.

Többhetes kilátástalan küzdelem és sok-sok elhullajtott könny (főként az enyémek) után rájöttem, hogy a fiam mindenekelőtt győzni szeret, és a saját útját járni. A bilire szoktatás során nálunk kettőnk akarata csapott össze: mivel a gyermekem úgy érezte, hogy ráerőltetem az akaratomat, szembeszegezte velem a sajátját. Amint ezt megértettem, megkönnyebbültem. Többé nem beszéltem a biliről, minden ment tovább, mint azelőtt. És mi történt? Néhány hét elteltével – és feltehetőleg a gyakorlatias gondozónők biztatásának hatására, akiket kifárasztott az állandó pelenkacsere – egyszer csak magától elkezdte használni a bilit. És már mehetett is óvodába!

Bárcsak előbb megvilágosodtam volna, és több figyelmet fordítottam volna a fiam makacsságra való hajlamára, különösen arra, hogy mennyire fontos neki a győzelem! Megspórolhattam volna egy csomó kellemetlenséget mindkettőnknek. A kutatások szerint azok a gyerekek, akik hevesebben reagálnak a büntetésre (a fiam egyértelműen ilyen), ugyanolyan érzékenyek arra, ha a szülők elvárják tőlük, hogy szót fogadjanak. Más szóval, minél jobban erőltetünk valamit, ők annál nagyobb erővel utasítják vissza. Ugyanakkor a kutatások azt is igazolták, hogy ha a szülők olyan stratégiát választanak, amely nem az ő hatalmukon alapul, akkor a gyerek sokkal szívesebben engedelmeskedik. Visszatekintve már tudom: az zavart, hogy a gyermekem már két hónappal múlt hároméves, és még mindig nem volt szobatiszta. Túlzottan erőltettem, és mindenáron meg akartam oldani a problémát ahelyett, hogy hátraléptem volna egyet, és átgondoltam volna, hogyan is reagál ő. Persze az is megnyugtathatott volna, hogy egyetemi tanárként még egyetlen diákkal sem találkoztam, aki nem szobatiszta. Előbb-utóbb tehát mindenki az lesz.

Gyermekünk DNS-e

Mielőtt a szülői szerepünkről esne szó, tekintsük át, honnan származnak gyermekünk genetikus adottságai. Térjünk vissza egy pillanatra a biológiaórákhoz! Természetesen nem a békaboncoláshoz, hanem ahhoz, amikor a petesejtekről és a spermákról volt szó, amelyekből megtermékenyítés után létrejön a zigóta, azután osztódni kezd, és addig növekszik, amíg létrejön egy apró emberke.

A DNS alkotórészei úgy sorakoznak egymás mellett, mint a nullák és az egyesek a számítógépes kódokban, és géneket hoznak létre. Génjeink alapján épülnek fel a fehérjék, amelyek egész testünk működését irányítják, a vérnyomásunktól kezdve a viselkedésünkig. 50%-ban az édesanyánk, 50%-ban pedig az édesapánk génjeit örököljük, amelyek összekeveredve egy új emberi egyedet alkotnak. Ám az 50%, amelyet a gyermek egy-egy szülőtől vesz át, teljesen véletlenszerű, és minden gyereknél más és más. Ezért van az, hogy gyermekünk bizonyos vonásaiban ránk hasonlít, míg másokban inkább a partnerünkre. A végtelen mennyiségű kombinációs lehetőség az oka annak, hogy ő minden más embertől különbözik, beleértve a saját édestestvéreit is, akik szintén eltérő kombinációban öröklik a szülők DNS-ét.

A testvérek általában jobban hasonlítanak egymásra, mint két tetszőlegesen kiválasztott személy, mivel az általuk örökölt génvariánsok részhalmaza ugyanabból a genetikai állományból származik. A testvérek genetikai állománya 50%-ban azonos – csakhogy az emberi génállományt hárommilliárd gén alkotja, ezért bőven van lehetőség a különbségekre, még az édestestvérek esetében is. Jelenleg 7,6 milliárd ember él a Földön, így kijelenthetjük, hogy a variációs lehetőségek száma észveszejtő. Attól függően, hogy gyermekünk milyen génvariánsokat örökölt, előfordulhat, hogy teljesen olyan, mint mi kicsiben, ám megtörténhet ennek az ellenkezője is, olyannyira, hogy kétségeink támadnak, vajon nem cserélték-e el a kórházban.

Ám az esetleges genetikai vizsgálatot leszámítva, amely kimutatja, minden rendben van-e, a szülők többsége nemigen foglalkozik a genetikával a terhesség folyamán. Hiszen kismamaruhákat kell vásárolniuk, be kell rendezniük a gyerekszobát, ki kell választaniuk a számtalan ajánlat közül a legjobb gyerekágyat, gyerekülést és babakocsit – és persze a különféle felkészítő tanfolyamokon is részt kell venniük. A legtöbb szülészorvos a hatodik-nyolcadik hét előtt nem regisztrálja hivatalosan a terhességet. Sok weboldal viszont már a terhesség kilencedik hetétől ajánlja a tanfolyamokat. Vannak szülésfelkészítő, szoptatásra felkészítő, csecsemőgondozási tanfolyamok és olyanok, amelyek abban segítenek, hogyan kezeljük a nagyobb testvért, a második trimesztertől kezdve pedig kismamajógára is járhatunk. Jómagam egyetemen oktatok, de ez még szerintem is túl sok.

Elismerem, én is sok tanfolyamon vettem részt, és ha egyebet nem is, de annyit mindenképpen adtak, hogy felkészültebbnek éreztem magam. Csillagos ötöst kaphattam volna babahordozásból: a gyermekem élete első évét „betekerve” töltötte, akár egy burrito a mexikói étteremben. Szorgalmasan írtam a házi feladatokat minden kisebb vagy nagyobb döntésről, amely boldogsággombócom érkezését megelőzte.

Mindezek a tanfolyamok és előzetesen meghozott döntések azt az illúziót táplálják bennünk, hogy urai vagyunk a helyzetnek. Nos, itt kezdődik a „nevelés mítosza”. Az altatásról, a táplálásról, a síró babák megnyugtatásáról szóló könyvek azt sugallják, hogy ha jól megcsinálod a házi feladatokat, akkor tudni fogod, hogyan altasd és tápláld és nyugtasd meg a gyermekedet egy megadott séma szerint. Ha megtanulod, hogyan csináld, akkor a babád egészséges és boldog lesz. Aztán következik a mászás, a járás, a fogzás, a bilire szoktatás – egy rakás információ zúdul rád arról, miképpen kísérd végig a gyermekedet a fejlődés eme fontos szakaszain. Valahol a fogamzás és a születés között mindent elfelejtünk a biológiai folyamatokról, arról, hogy gyermekünk fejlődésében milyen fontos szerepet játszik mindaz, ami kódolva van a génjeiben.

De gondoljunk csak bele! Miközben egyik tanfolyamról rohanunk a másikra, a kisbabánk a mi irányításunk nélkül növekszik. A genetikai kódja irányítja a formálódását – a karok, a lábak, az ujjak, a belső szervek és az agy kifejlődését – anélkül, hogy bármelyik szülő tudatosan beleavatkozna. Persze természetes, hogy azokkal a dolgokkal foglalkozzunk, amelyeket irányítani tudunk, mint például a gyerekágy vagy az autósülés kiválasztásával. Ennél azonban sokkal fontosabb, hogy miközben a gyerekszobát dekoráljuk, vagy pelenkázni tanulunk, a gyermekünk a befolyásunk nélkül fejlődik – ahogy az a DNS-ébe van kódolva.

Ez nem azt jelenti, hogy a környezet, amelyet szülőként biztosítunk, mit sem számít. A laborban kiválogatott DNS-sejtekből nem jön létre automatikusan emberi lény. Annak az apró DNS-kódnak szüksége van ránk, és sokféleképpen támogathatjuk, a terhesség alatti táplálkozástól kezdve az egészséges életmódon át a stressz csökkentéséig – ezek mind fontosak a fejlődő magzat számára. A droghasználat és a környezeti ártalmak pedig súlyos károkat okozhatnak a fejlődő magzatnak. Szülőként mindent megteszünk azért, hogy a lehető legjobb környezetet biztosítsuk növekvő kisbabánk számára. A várandós nő egészségesen étkezik, beveszi a vitaminokat, tornázik. A partnere pedig szeretetteljes, támogató, stresszmentes légkört teremt számára.

A terhesség alatt felismerjük, mennyi mindent tehetünk, mennyi mindent tarthatunk ellenőrzésünk alatt. A babánk növekszik, mi pedig lenyűgözve követjük a fejlődését. Ám miután a baba kipottyant – bocsánatot kérek összes anyatársamtól, akik számára a szülés jóval több volt, mint egyszerűen kipottyantani a csecsemőt –, könnyen elfeledkezünk arról, hogy a gyermekkori fejlődést is genetikai tényezők irányítják, amelyeket figyelembe kell vennünk a nevelés során.

Neveljük gyermekünket a természetének megfelelően!

Az évszázadokig tartó „öröklődés kontra környezet” vita után ma már tudjuk, hogy az öröklődésnek a környezeti hatásokkal való szembeállítása hamis dichotómia. Ez nem „vagy-vagy”, hanem „is-is” – a genetika és a környezet állandó együtthatása és keveredése formál szinte minden viselkedésformát. A probléma a szülők esetében az, hogy a fókusz még mindig a környezeti hatáson/nevelésen van, és az egyenlet másik oldalára nem irányul kellő figyelem. Ehelyett elképesztő feszültséget okozunk magunknak, mert azt hisszük, még több erőbedobásra van szükség, ahelyett, hogy okosan gazdálkodnánk az erőnkkel.

Ezt a kihívást – és egyben lehetőséget – rendkívül plasztikusan foglalta össze E. O. Wilson evolúcióbiológus, azt állítva, hogy a gének mintegy „pórázon tartják” a környezeti hatásokat, ám rugalmas pórázon. A genetika tehát nem eleve elrendelés, amellyel szemben a szülők tehetetlenek, ugyanakkor semmibe venni sem lehet. A gyerekek nem üres lapok, amelyeket majd a jó szándékú szülők írnak tele. Ha felismerjük, ki is a gyermekünk valójában – hogy mi az ő veleszületett kódja –, akkor természetes adottságaival harmóniában befolyásolhatjuk, segítve abban, hogy a legjobbat hozza ki magából.

A könyv felépítése

A Dekódold a gyermeked! első részében az új nevelési módszer tudományos hátteréről lesz szó. Az első fejezetben azokat a kutatásokat ismerhetjük meg, amelyek változást hoztak az emberi viselkedés megértésében, és feltárták a genetika meghatározó befolyását – és ezzel együtt a nevelés korlátait. (Aki nem igazán érdeklődik a tudományos kutatások iránt, akár át is ugorhatja ezt a szakaszt.) A második fejezet bemutatja, gyermekünk genetikai kódja hogyan hat a fejlődésére, a személyiségére, a viselkedésére és arra, miként kommunikál a külvilággal. Megtudhatjuk belőle, miért olyan fontos megismernünk gyermekünk genetikai adottságait, hogy ezáltal hatékonyabb – és jóval kevésbé stresszes – szülők lehessünk.

A könyv második része kifejezetten a gyermekre koncentrál. Körüljárjuk, hogyan ismerhetjük meg gyermekünk genetikai adottságait a viselkedése és egyéb jellemzői alapján. Ezután áttekintjük, hogyan használhatjuk jól ezeket az információkat, elkerülve a buktatókat, és miképpen igazíthatjuk nevelésünket a gyermekünkhöz, aki így a maga teljességében bontakozhat ki. És ami még fontosabb: azt is megtudjuk, hogy ezen információk birtokában hogyan legyünk nyugodt, magabiztos és boldog szülők.

Áttekintés

- Gyermekünk génállománya központi szerepet játszik agyának felépítésében és viselkedésének kialakulásában.

- A nevelési tanácsok sokszor ellentmondásosak, mert nem veszik figyelembe, hogy minden gyermek viselkedésében nagy szerepet játszik a génállománya. Ezért fordulhat elő, hogy ami működik az egyiknél, az nem működik a másiknál.

- Gyermekünk genetikai adottságainak megismerése segít abban, hogy egyedi személyiségét figyelembe véve nevelhessük, így támogatva őt abban, hogy kiaknázhassa a képességeit, és megküzdjön az élet kihívásaival. Ezáltal sokkal harmonikusabb kapcsolatot alakíthatunk ki vele, és a nevelés is stresszmentesebb lesz.

I. rész
Amit a viselkedéstudományról tudni érdemes

1
Öröklődés kontra NEVELÉS: Mit mond a tudomány?

Kezdjük az elején: honnan származik az a megrögzött elgondolás, miszerint a szülők meghatározó szerepet játszanak gyermekük viselkedésének formálásában?

Ez a széles körben elterjedt nézet, amely túl nagy befolyást tulajdonít a szülőknek, és egyben félreértelmezi a szülők szerepét, a gyermekpszichológia kezdeti szakaszára vezethető vissza. Szülőkként rengeteg időt töltünk azzal, hogy megértsük gyermekünk viselkedését, a kutatók és a kutatók is évszázadok óta dolgoznak ezen a kérdésen. 1787-ben jelent meg az első beszámoló a gyermeki fejlődésről, amelyben Dietrich Tiedemann a kisfia életének első harminc hónapját követte végig. Tiedemannra nagy hatással volt John Locke angol filozófus, aki az 1600-as években azt állította, hogy mindannyiunk élete tiszta lappal indul, és a fejlődésünket a tapasztalataink határozzák meg. Nagyjából száz évvel később, 1882-ben jelent meg egy másik német tudós, Wilhelm Preyer műve, A gyermeki gondolkodás, amelyben a tudós kislánya első néhány évéről számol be. Preyer könyvét sokan a modern gyermekpszichológia kezdetének tekintik.

Ezeknél az egyetlen gyermek fejlődését nyomon követő korai „babanaplóknál” jóval szélesebb spektrumú kutatások is születtek, amelyek már egy kisszámú gyermekcsoport fejlődését vizsgálták. Idővel pedig bevonták a gyermekek szüleit is, mivel a fejlődéspszichológusok a nevelés szerepe iránt is érdeklődni kezdtek. Ezen változások ellenére a fejlődéspszichológiai kutatásoknak egy jellemző sajátossága megmaradt: az, hogy a területen a kutatások megfigyelésen alapulnak. Ennek a módszernek azonban egyrészt komoly korlátai vannak, másrészt erre vezethető vissza, hogy túlzottan nagy nyomás került a szülőkre gyermekeik viselkedésével kapcsolatban.

A tradicionális családközpontú kutatás és annak korlátai

Magától értetődőnek tűnik, hogy ha meg akarjuk érteni, milyen hatással vannak a szülők a gyerekeikre, akkor (dobpergés!) egyszerre kell tanulmányoznunk a szülőket és a gyerekeket. Mostanra több ezer tanulmány készült ezzel a módszerrel, és ezek adják az alapot az elérhető gyermeknevelési tanácsok jelentős részéhez. A kutatók megkérdezik a szülőket a nevelési szokásaikról, és megnézik ezek összefüggéseit valamilyen gyermeki működéssel. Sokszor a gyermekeket kérdezik ki a szüleikről és saját magukról, máskor a szülőktől kérik ugyanezt. Megint máskor a kutatók más szereplőket is bevonnak, például a tanárokat és a gondozókat.

E kutatások rendszeresen korrelációt: statisztikailag mérhető összefüggést találnak a nevelési módszerek és a gyermekeknél tapasztalható viselkedés között. Ezeket az eredményeket általában úgy értelmezik, hogy a talált összefüggés bizonyíték arra, hogy a szülők formálták a gyermekük viselkedését adott módon.

Például gyakori eredmény az, hogy ahol a szülői szeretetre és odafigyelésre épülő pozitív módszereket alkalmaznak, sokkal kisebb számban fordul elő a gyerekeknél érzelmi és viselkedési probléma. Ugyanakkor a túl szigorú, illetve következetlen nevelés sokkal több viselkedési problémával jár együtt. Voilà! Íme a bizonyíték a nevelés fontosságára, nem igaz?

De ne szaladjunk ennyire előre!

Természetesen jó okunk van rá, hogy szerető, pozitív, következetes szülők legyünk. A kutatásokat ugyanakkor gyakran úgy értelmezik, illetve értelmezik félre, hogy a szülők viselkedése az oka a gyermek viselkedésének.

Ám ez hibás érvelés. Nem veszi figyelembe ugyanis azt az alapelvet, amelyet még a gimnáziumban megtanultunk, hogy a korreláció nem feltétlenül jelent ok-okozati összefüggést. Tehát, ha két dolog összefügg egymással, az nem jelenti azt, hogy az egyik oka a másiknak.

A legjobb módszer az ok-okozati összefüggés megállapítására, ha kísérletet végzünk. A gyermekpszichológusok itt azonban komoly akadályba ütköznek, hiszen nem sorolhatnak be kísérletileg gyerekeket különböző szülők mellé. Ha véletlenszerűen választhatnánk ki például, hogy egy gyermek engedékenyebb vagy szigorúbb szülőkkel nőjön-e fel, akkor lenne alapunk arra, hogy megállapítsuk, vajon a nevelési módszerek különbségei meghatározzák-e a gyermek viselkedését. Ha különféle típusú gyerekek véletlenszerűen kerülnének „szigorú” vagy „engedékeny” szülőkhöz, több okunk lenne feltételezni, hogy a csoportok közötti különbségek a szülői módszerek különbségeiből adódnak. Az ilyen véletlen kiválasztáson alapuló kísérleti kutatásokat akkor alkalmazzuk, ha meg szeretnénk tudni, hogy egy bizonyos beavatkozás vagy új gyógyszer hatásos-e.

Ám azok a korrelációk, amelyeket szülők és gyermekek között figyeltünk meg, semmit nem mondanak el az okokról, mivel a kölcsönhatások irányáról nem adnak információt. Lehetséges, hogy ha a szülők szeretetteljesen nevelik a gyermeküket, azok jobban viselkednek. Lehetséges, hogy ha szigorúbban bánnak velük, agresszívabbak lesznek. Ugyanakkor az is előfordulhat, hogy egy jobban viselkedő gyerek több melegséget vált ki a szüleiből. Ha a fiam engedelmesen felöltözik, és indulásra készen vár az ajtóban, hogy elinduljunk az iskolába, én is kedvesebb vagyok, mint amikor csak hever az ágyban, és nem hajlandó fölkelni. Mennyivel könnyebb szeretettel körülvenni egy gyereket, aki jól viselkedik, mint azt, aki hisztizik! Ugyanez a logika érvényes a szófogadatlan gyerekekre: meglehet, hogy az agresszívabb gyerek arra ösztönzi a szüleit, hogy sokkal szigorúbbak legyenek vele, azt remélve, hogy így javíthatnak a viselkedésén. Előfordulhat, hogy ugyanezek a szülők kedvesek és vidámak lennének, ha a gyermekük könnyebben kezelhető volna. A lényeg tehát az, hogy ha összefüggést találunk a nevelési gyakorlat és a gyerek viselkedése között, nem tudhatjuk, hogy a fenti lehetőségek közül melyik igaz. Vajon a nevelés hat a gyermek viselkedésére, vagy a gyermeki viselkedés váltja ki a nevelési módszereket?

Márpedig ez egy rendkívül fontos különbségtétel. A szülő és gyermek közötti korrelációk félreértelmezése, vagyis az az állítás, amely szerint a nevelés az ok, súlyos következményekkel jár. Különösen szembetűnő példa erre, ahogyan egykor az autizmust kezeltük. Az autizmus okát kezdetben annak tulajdonítottuk, hogy a gyermek nem kapott elég szeretetet az anyjától és megfelelő támogatást a társadalomba való beilleszkedéshez. Egészségügyi szakemberek jutottak erre a következtetésre, miután azt tapasztalták, hogy az autista csecsemők édesanyja kevesebbet mosolyog és gügyög a kisbabájával, vagyis nem az anyákra jellemző módon kommunikál vele. Korrelációt fedeztek fel az anya és gyermeke közötti interakció hiánya és az autizmus között, és helytelenül arra a következtetésre jutottak, hogy a rideg anyai viselkedés vezet ahhoz, hogy a gyermeknél később autizmus alakul ki. A családok hosszabb időn keresztüli követése során azonban megállapították, hogy a később kialakuló autizmus esetében az édesanyák kezdetben pontosan úgy viselkedtek a kisbabájukkal, ahogy más édesanyák a gyermekükkel. Ám azok a csecsemők, akiknél később autizmust állapítottak meg, nem úgy reagáltak a szerető anyai viselkedésre, mint a többiek. Nem gőgicséltek, nem tartották a szemkontaktust az anyával, vagy kevésbé élvezték az interakciókat vele. Egy idő után pedig az anyukák feladták. Nem az anyuka viselkedése befolyásolta a gyermeket, hanem pont fordítva: a gyerek viselkedése befolyásolta az anyukát.

Ha hosszabb ideig figyelünk meg egy családot, nagyobb eséllyel ismerjük fel a hatások irányát. A több időpontban megvalósuló megfigyelés lehetővé teszi, hogy megvizsgáljuk, vajon a szülői viselkedés befolyásolta-e a gyermekét, vagy éppen fordítva. Ha a kutatók hosszabb ideig tanulmányoznak egy családot, meglepő következtetésre jutnak. A gyermek viselkedése általában erősebben befolyásolja a későbbi nevelést, mint amennyire a nevelés befolyásolja a későbbi gyermeki viselkedést. Gyermekeink tehát jobban formálnak bennünket, mint mi őket.

Elismert fejlődéspszichológusok 1300 gyermeket és szülőt figyeltek meg kilenc országban (Kínában, Kolumbiában, Olaszországban, Jordániában, Kenyában, a Fülöp-szigeteken, Svédországban, Thaiföldön és az Egyesült Államokban),1 ezen belül pedig tizenkét különféle kulturális hátterű csoportban. Tanulmányozták a családokat a gyermekek nyolc-, kilenc-, tíz-, tizenkét és tizenhárom éves korában, és teszteket végeztek, hogy feltárják a nevelési módszerek és a gyermekek érzelmi és viselkedési problémái közötti kétirányú hatásokat. Megállapították, hogy bármelyik csoportot tanulmányozták is, a gyermekek mindegyikben jelentősen befolyásolták a későbbi nevelési módszereket: minél több érzelmi, illetve viselkedési probléma mutatkozott egy gyermeknél, annál kevésbé voltak elfogadóak a szülők a következő vizsgált életkorban, és annál szigorúbb módszereket alkalmaztak, figyelembe véve az azt megelőző gyermeki és szülői viselkedést. Ugyanakkor kevés bizonyítékot találtak arra vonatkozóan, hogy a nevelés befolyásolta volna a gyermekek későbbi viselkedését. Az elfogadó, szeretetteljes vagy a szigorúbban szabályozó nevelés nem befolyásolta jelentősen, hogy a későbbiekben milyen érzelmi vagy viselkedési problémák jelentkeztek a gyermeknél. A kutatás kimutatta, hogy a gyermekek nagyobb mértékben befolyásolják szüleik leendő nevelési módszereit, mint ahogy a szülők hatnak a gyermeki viselkedésre – és ez a világ bármely részén igaz.

A szülő és gyermek közötti korreláció értelmezése, miszerint a nevelés az okozója a gyermek viselkedésének, további kérdéseket is felvet. Lehet valami más tényező is, ami mind a gyermeki, mind a szülői viselkedésre hat, és hozzájárul a szülő-gyerek mutatók közötti korrelációhoz, akár úgy, hogy a két fél viselkedése nem is hat közvetlenül egymásra.

Ezt a tényezőt harmadik változónak nevezzük. Vegyük a következő példát: kapcsolat áll fenn aközött, hogy fagylaltot veszünk és hogy napszemüveget hordunk. Vajon ez azt jelenti, hogy a fagylaltevés hatására veszünk fel napszemüveget? Vagy a napszemüveghordás arra ösztönöz minket, hogy fagylaltot együnk? Természetesen nem: a kettő között azért áll fenn kapcsolat, mert van valami más, ami mindkét tevékenységünket befolyásolja. Létezik egy harmadik változó, méghozzá az, hogy meleg van, és süt a nap. Ha meleg van, és süt a nap, az emberek nagyobb valószínűséggel vesznek fagylaltot és hordanak napszemüveget. A vér szerinti szülők és gyermekeik kapcsolatában ez a harmadik tényező, amely mind a szülők, mind a gyermekek viselkedését befolyásolja, nem más, mint a közös gének.

Visszatérve a fenti példáinkhoz: tudjuk, hogy az érzelmi és viselkedési problémák genetikailag meghatározottak. Vagyis ha úgy látjuk, hogy a szeretetteljes nevelés pozitív hatással van a gyerekekre, akkor három interpretáció lehetséges: 1) a szeretetteljes nevelés hatására a gyerekek jobban viselkednek; 2) a jó magaviseletű gyerekek szeretetteljesebb nevelésre ösztönzik a szülőket; vagy 3) ez az összefüggés egész egyszerűen azzal magyarázható, hogy a gének befolyásolják az érzelmeket és a viselkedést, márpedig a vér szerinti szülők és gyermekek rendelkeznek közös génekkel. Ha tehát a szülők génjei elfogadó, pozitív szemléletre ösztönzik a gyermekeket, nagy valószínűséggel ők is hasonlóan fognak viselkedni. Tudjuk azt is, hogy az agresszivitás is rendelkezik genetikai háttérrel, tehát ha a durva szülői bánásmód együtt jár a megnövekedő gyermeki agresszivitással, annak három oka lehet: 1) a büntető nevelés okozza a gyermeki agresszivitást; 2) a gyermeki agresszivitás ösztönzi a szülőket büntető nevelésre; vagy 3) a büntető technikákat alkalmazó szülők nagyobb valószínűséggel hordoznak agresszivitásra hajlamosító géneket, következésképpen a gyermekeik is hordozhatnak hasonló géneket, amelyek agressziót eredményeznek. A fenti három lehetőség nem zárja ki egymást: akár mindhárom vagy ezek kombinációja is együtt járhat. (Ne feledjük, hogy gyermekünk csak 50 százalékban örökli a mi véletlenszerűen kiválasztódó génjeinket, a másik 50 százalék a másik szülőtől származik, tehát nincs rá garancia, hogy a legkiválóbb – vagy legkevésbé kívánatos – tulajdonságainkat átadjuk neki.)

Vagyis ha korrelációt fedezünk fel a nevelési módszerek és a gyermeki viselkedés között, hajlamosak vagyunk arra következtetni, hogy a szülők befolyásolják a gyermekeiket (nagyon sok „szakértő” is így gondolkodik), ám ugyanúgy lehetséges, hogy a gyermek befolyásolja a szüleit, vagy az, hogy a közös gének teszik hasonlóvá egymáshoz a szülői és gyermeki viselkedést. A gyerekek talán akkor is nagyszerűek vagy deviánsak lennének, ha nem élnének együtt nagyszerű vagy deviáns szülőkkel. Megfelelően megtervezett kísérletek nélkül ezt nem tudhatjuk meg. Annyit tudunk, hogy van valami, ami összefüggést teremt a nevelés és a gyermeki viselkedés között, de azt nem, hogy mi az. Szerencsére vannak olyan természetes kísérletek, amelyek segítségével elkülöníthetjük egymástól a genetikai és a környezeti befolyásokat, és tanulmányozhatjuk, milyen mértékben befolyásolják a gyermeki viselkedést a genetikai adottságok és a nevelési hatások.

Örökbefogadási vizsgálatok: a gének szerepének tanulmányozása

Az első és ideális „természetes kísérlet”, amely segít különbséget tenni a genetikai és a környezeti hatások között, az örökbefogadási vizsgálat.2 A gyermek és a szülő közötti korrelációról szólva – amelyből nem tudtunk következtetni a nevelés fontos szerepére – mindeddig a vér szerinti, biológiai szülőkre és a gyermekeikre gondoltunk. Ha a szülők és a gyermekeik között biológiai kapcsolat van, az azt jelenti, hogy a génjeik és az otthoni környezetük is közös, ezért nem tudhatjuk, hogy a köztük lévő hasonlóságok a közös géneknek vagy a családi környezetnek köszönhetők. Az örökbe fogadó családok esetében azonban egyértelműen különválasztható a kettő. Az örökbe fogadott gyermekek génjei, ha nem rokonok nevelik őket, olyan szülőktől származnak, akikkel nem élnek egy háztartásban (a vér szerinti szüleikkel), míg az otthoni hátteret olyan szülők biztosítják számukra, akikkel nincsenek közös génjeik (örökbe fogadó szülők). Mivel az örökbe fogadott gyermekek a géneket a biológiai szülőktől kapják, a környezeti hatások viszont az örökbe fogadó szülőknél érik őket, ez a genetikai és a környezeti hatások szétválásának tökéletes példája.

A fenti természetes kísérletben a kutatók adatokat gyűjthetnek az örökbe fogadott gyerekekről, a biológiai szülőkről, az örökbe fogadó szülőkről (esetleg testvérekről), hogy megállapítsák, mennyit számítanak a genetikai adottságok, és mennyit a családi környezet. Vajon az örökbe fogadott gyermekek inkább a vér szerinti szüleikre hasonlítanak (ami azt jelentené, hogy fontos a genetikai meghatározottság), vagy inkább az örökbe fogadó szüleikre (ami azt jelentené, hogy a környezeti hatások, vagyis a nevelés fontosabb)?

Egy szemléletes példa arra, hogyan világított rá az örökbe fogadó családok tanulmányozása az emberi viselkedés okaira, a skizofrénia vizsgálata. A skizofrénia egy súlyos mentális zavar, amely hallucinációkkal és téveszmékkel jár. A betegség nagyjából az emberiség egy százalékát érinti. A skizofrénia kialakulásáért kezdetben – akárcsak az autizmusért – az orvosok a rossz anyákat hibáztatták (hiszen mindenért az anyák a felelősek…). Ezeket az anyákat skizofrenogén anyáknak nevezték, akik ridegek, távolságtartóak, és nem alakítottak ki megfelelő érzelmi kötődést a gyermekükhöz, aki ebből következően skizofrén lesz. Gondoljunk csak bele: a gyermekünk komoly mentális zavarban szenved, amely miatt elveszíti a kapcsolatát a valósággal, és azt mondják nekünk, hogy ez a mi hibánk. Képzeljük csak el, milyen szörnyű érzés lehet! Nem elég, hogy szenvedni látjuk a gyermekünket, de mindennek a tetejébe még a felelősséget is ránk hárítják ezért. Sajnos mindez nem is csak a skizofréniára vagy az autizmusra volt igaz. Az 1950-es évekig az orvosok nagy része azt gondolta, hogy a mentális és viselkedéses zavarok többségéért a szülői hibák a felelősek. Az örökbe fogadó családokkal kapcsolatos kutatások eredményei azonban cáfolták ezt az elképzelést.

Az 1960-as évek végén megjelent egy tanulmány3 arról a kutatásról, amelynek során ötven gyermeket vizsgáltak, akik skizofrén anyától születtek. A kutatás 1915 és 1945 között zajlott Oregon államban. A csecsemőket már életük első napjaiban elválasztották az édesanyjuktól, és nem skizofrén szülőknek adták őket örökbe. A kutatók egészen harmincöt éves korukig követték nyomon a gyermekek életét, és összehasonlították őket olyan örökbe fogadott gyermekekkel, akiknek az édesanyja nem szenvedett skizofréniában. Arra a megállapításra jutottak, hogy a skizofrén biológiai anyával rendelkező gyermekek 17 százalékánál annak ellenére fejlődött ki a skizofrénia, hogy semmiféle kapcsolatuk nem volt „skizofrenogén” anyjukkal. Vagyis közülük nagyjából öt gyermekből egynél kialakult a mentális zavar, míg a népesség körében ez az arány egy a százhoz. A nem skizofrén biológiai szülőkkel rendelkező kontrollcsoportból egy egyénnél sem diagnosztizáltak skizofréniát. Ez volt az első igazán jelentős bizonyíték arra vonatkozóan, hogy a géneknek fontos szerepük van a skizofrénia kialakulásában, vagyis egyáltalán nem a rossz nevelés az oka. Ma már tudjuk, hogy a skizofrénia egy genetikailag erősen meghatározott rendellenesség4: öröklődésének kockázata nagyjából 80 százalék.

A skizofrénia esetében az örökbefogadási vizsgálatokból kiderült, hogy a betegség genetikai eredetű, tehát nem a nevelés miatt alakul ki. Ám nem csak a skizofréniához hasonlóan súlyos mentális zavaroknál van szerepe a biológiának. Gyakorlatilag minden jelenség, amelyet az örökbe fogadó családok tanulmányozása során tapasztaltak – az alkoholproblémáktól5 kezdve a gyermekkori félénkségig6 –, megkérdőjelezhetetlenül bizonyította a genetikai hatások szerepét. A gyerekek viselkedése a biológiai szüleikéhez hasonló akkor is, ha nem ők nevelik fel őket. Genetikai meghatározottságunk tehát rendkívül erőteljes dolog.

De ne keseredjünk el: gyermekeink sorsa nem kizárólag a géneken múlik. Az örökbefogadási vizsgálatok a környezet szerepét is egyértelműen kimutatták. Példa erre egy svéd kutatás, amelyben a bűnözési hajlandóságot vizsgálták.7 Mi az oka annak, hogy egyes gyerekekben nagyobb a bűnözésre való hajlam?i Svédországban végezték el az egyik legátfogóbb örökbefogadási vizsgálatot, mivel az országnak olyan népesség-nyilvántartó adatbázisa van, amely információt szolgáltat a családi kapcsolatokról, ideértve a születéseket és az örökbefogadásokat is, és amely minden egyes Svédországban született és ott élő személyre kiterjed. Ezek a családi információk összekapcsolhatók egyéb országos adatbázisokkal, az egészségügyi adatoktól kezdve a kórházi tartózkodásokon át a felírt gyógyszerekig és a bűnügyi statisztikákig. (Az amerikaiak mindig meglepődnek, amikor arról beszélek, hogy a skandináv országokban – hála az átfogó nemzeti adatbázisoknak –, mennyivel alaposabb kutatásokat tudunk végezni. Az ő kulturális mentalitásuk teljesen más: sokkal fontosabbnak tartja a társadalmi hozzájárulást a tudományos kutatásokhoz.) Ezek az országos adatbázisok lehetővé teszik, hogy a bennük található szempontok vonatkozásában megvizsgáljuk, miben hasonlítanak az örökbe fogadott gyermekek a biológiai szüleikre, illetve az örökbe fogadó szüleikre.

A kutatók adatokat gyűjtöttek az örökbe fogadott gyermekekről, a biológiai szüleikről és az örökbe fogadó szüleikről a svéd bűnügyi nyilvántartásból, hogy jobban megértsék, milyen tényezők befolyásolják az antiszociális viselkedést. Arra a megállapításra jutottak, hogy azok az örökbe fogadott gyerekek, akiknek a biológiai szülei szerepeltek a bűnügyi nyilvántartásban, nagyobb százalékban követtek el bűncselekményt, jóllehet nem ezek a szülők nevelték fel őket. A bűnelkövető magatartás ugyan nem köthető egy bizonyos génhez, ám ahogy a bevezetésben láthattuk, az agresszivitás és az indulatkezelési problémák már a korai években meglehetősen stabil, genetikailag meghatározott temperamentumfaktorként vannak jelen, márpedig ezek a tulajdonságok összefüggésben állnak a későbbi bűnelkövető magatartás valószínűségével.

Fontos azonban az is, hogy a fenti kutatásban részt vevő tudósok létrehoztak egy úgynevezett „környezetirizikó-pontszámot”, annak alapján, hogy az örökbe fogadó szülők vagy testvérek büntetett előéletűek voltak-e, vagy előfordult-e a családban válás, haláleset, súlyos betegség, feltételezve, hogy ezek környezeti stresszorok. Mindezek alapján megállapították, hogy környezeti kockázatok esetén az örökbe fogadott gyerekek magasabb arányban követtek el bűncselekményt. Tehát egyértelműen bebizonyosodott, hogy mind a gének, mind a családi környezet fontos szerepet játszik az örökbe fogadott gyermekek bűnelkövető magatartásának kialakulásában.

Az örökbefogadási vizsgálatok egyértelműen elkülönítik ugyan a géneket a környezettől, de megvannak a korlátaik. Egyre több a nyílt örökbefogadás, amelynek során az örökbe fogadott gyerekek tarthatják a kapcsolatot a biológiai szülőkkel. Ez a biológiai szülőktől származó „gének környezet nélkül” és az örökbe fogadó szülőktől származó „környezet gének nélkül” állapotokat keresztező helyzet. Az is bonyolultabbá teszi ezt a kutatást, hogy a gyermek az embrionális időszakot még az édesanyjával éli át, így a magzati élet hatásait nem tudjuk elkülöníteni a genetikai hatásoktól. Következésképp csakis az örökbe fogadó családhoz történt kihelyezés utáni környezeti hatások vizsgálhatók elkülönülten. Ezeknél a kutatásoknál a legnagyobb kihívást talán az jelenti, hogy manapság az egész világon jelentősen csökkent az örökbefogadások száma, főként azért, mert már nem ítélik el olyan nagy mértékben a házasságon kívüli terhességeket. Így az örökbefogadási vizsgálatok elsősorban az országos adatbázisokra alapozva érhetnek el eredményeket, pontosan úgy, mint ahogy Svédországban is történt.

Jegyzetek

Bevezetés: Hogyan „dekódolhatjuk” a gyermekünket?

1 Wilmot, John: Poetry of John Wilmot. „Before I got married I had six theories about raising children; now, I have six children and no theories.” Portable Poetry, 2017.

2 Rothbart, Mary K. –Bates, John E.: „Temperament”: Handbook of Child Psychology: Social, Emotional, and Personality Development. York, John Wiley & Sons, 1998, 105–76.

3 Collins, Francis S. – Varmus, Harold: „A New Initiative on Precision Medicine”, New England Journal of Medicine, 372, 2015, 793–95.

1. Öröklődés kontra nevelés: Mit mond a tudomány?

1 Lansford, Jennifer E. et al.: „Bidirectional Relations between Parenting and Behavior Problems from Age 8 to 13 in Nine Countries”, Journal of Research on Adolescence, 28/3, 2018.

2 Cadoret, Remi J.: „Adoption Studies”, Alcohol Health and Research World, 19/3, 1995.

3 Heston, Leonard L.: „Psychiatric Disorders in Foster Home Reared Children of Schizophrenic Mothers”, British Journal of Psychiatry, 112, 1966, 819–25.

4 Sullivan, Patrick F. – Kendler, Kenneth S. – Neale, Michael C.: „Schizophrenia as a Complex Trait: Evidence from a Metaanalysis of Twin Studies”, Archives of General Psychiatry, 12, 2003, 1187–92.

5 Kendler, Kennet S. et al.: „An Extended Swedish National Adoption Study of Alcohol Use Disorder”, JAMA Psychiatry, 3, 2015, 211–18.

6 Daniels, Denise – Plomin, Robert: „Origins of Individual Differences in Infant Shyness”, Developmental Psychology, 21/1, 1985, 118–21.

7 Kendler, Kenneth S. et al.: „A Swedish National Adoption Study of Criminality”, Psychological Medicine, 44/9, 2014, 1913–25.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Cabin – SIL Open Font License
Crimson Pro – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Source Serif 4 – SIL Open Font License
Spectral SC – SIL Open Font License