Farkas Anett: Sakk-matt

© Farkas Anett, 2024

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

A szerző eddig megjelent kötetei:

A 33-as beteg, 2021

A 33-as ügy, 2022

A 33-as áldozat, 2022

Kettős játszma, 2023

Lázadó angyalok, 2023

Bármi áron, 2024

Szerkesztette: Kovács Attila

Korrektúra: Török Tünde

Borítóterv: Coverist Studio – Faniszló Ádám

Tördelés: KFBook Design Stúdió

Facebook-oldal:

https://www.facebook.com/farkasanett2001/

Instagram-oldal:

@farkasanett2001

ISBN 978-615-826-101-2

Pitypang Kiadó 2024

Felelős kiadó: Farkasné Pozsgai Anett

TARTALOM

PROLÓGUS

1. FEJEZET

PROLÓGUS

A fiú felkiáltott. A nyakához kapott, a kék foltok gúnyos táncot jártak felsértett bőrén. Vékony csíkot alkotva futottak körbe, kirajzolva ádámcsutkáját. Egészen az álláig értek a tegnap szerzett sebek. Felidézte édesanyja bájos, fiatal arcát, hosszú, lenszőke haját és vakító, kék szemét. De az anyjának erős és keskeny volt a keze, a bütykei pedig durvák és csontosak. Vilmos bárhol felismerte volna az érintését, a kinézetét, a tapintását, a bőre illatát. A szomszéd szobában hangosan horkolt, kiütve feküdt az éjszakai vedelés és kimerítő testedzés után. A fiú szorosan lehunyta a szemét, a homlokáig húzta a takarót. Fázott. A pizsamája nedves volt, maga alá vizelt álmában. Nem mert kikelni az ágyból, véletlenül sem akarta az anyját felverni. Attól félt, újra megalázza, kiéli rajta beteges vágyát.

Vilmost fiatalon szülték, mindössze tizenöt évesen esett teherbe vele Piroska. Egy szilveszteri buli áldozata lett a nő, túl gyorsan rúgott be, és engedett annak az idegennek, aki többször csúszott be a combjai közé aznap éjjel. Ennek az éjszakának a következménye lett Vilmos. Piroska kiskorú lévén, tizennyolc éves koráig a szüleinél élt, aztán megelégelve az anyja és az apja szabályait, fogta az akkor már hároméves fiát, és albérletbe költözött. Szerette a pénzt, ezért szorgalmasan dolgozott, pincérnőként szerezte a mindennapi bevételt. Vilmost óvodába dugta. A fiú mindig utolsónak érkezett és távozott az intézményből. Piroska az államtól minden pénzt bezsebelt, amit csak ki tudott harcolni a fia után. Sokszor hagyta egyedül Vilmost, saját kényelmét mindig a gyermek elé helyezte. Vilmos eszes gyermek lévén hamar megértette, mi miért történik körülötte, az iskolában is gyorsan és könnyen tanult, az anyjára úgysem számíthatott semmiben. Aztán tizenharmadik születésnapjára megkapta élete legemlékezetesebb ajándékát. Piroska elvette a szüzességét.

Vilmost azt hitte, ez a normális.

Azt hitte, normális, amikor az anyja lehámozta róla a nadrágot.

Azt hitte, normális, amikor az anyja kényeztetni kezdte a lába között.

Azt hitte, normális, amikor az anyja ráült és kéjesen nyögött felette.

Azt hitte, normális, amikor az anyja közben az ujjait a nyaka köré fonta.

Azt hitte, normális, hisz ő maga is élvezte.

Élvezte minden pillanatát.

Élvezte addig, amíg el nem ájult a fájdalomtól, mert majdnem megfulladt, olyan erősen markolták a torkát. Az anyja végül zacskót húzott a fia fejére.

Az anyja azt élvezte, hogy Vilmos vonaglik alatta és szenved.

Élvezte nézni a fejére szoruló zacskó zörgését, azt, miként változik a formája, ahogy fia levegő után kapkod.

Vilmos attól a naptól kezdve rettegett. Rettegett, vajon melyik éjszaka nyílik az ajtó és bújik be mellé az anyja vékony, áttetsző hálóingében. Nem tudott hozzászokni, de idővel megtanult rá számítani. Valahányszor megtörtént vele, egy kicsivel mindig dühösebb és reményvesztettebb lett. A fiú sohasem ütött vissza, inkább eltűrte a pofonokat. Sokszor eljátszott a gondolattal, milyen módon oltaná ki az anyja életét. Tudta, eljön az az idő, amikor majd ő fog a nő fölé kerekedni.

Ez volt számára a meztelen igazság. Erre gondolt, amikor a torkához kapva felriadt álmából, és ez a gondolat végigkísérte a napját, és ébren tartotta.

1. FEJEZET

1993

A lány majdnem elhányta magát. A hányinger sűrűn és alattomosan kapaszkodott fel a torkán. Próbálta visszanyelni, de végül megadta magát, hagyta, hogy ellepje a száját és az orrát. Köhögött és prüszkölt, túl akart lenni az egészen, ámbár a hangok, melyek körülvették, még inkább a problémája alá gyűrték, hisz eljöttek érte, hogy elvigyék innen, a házból, melyben eddig élt. Próbált mélyeket lélegezni, bár a pánik újra markolni kezdte a gyomrát. Körülnézett a tágas, hatalmas fenyőbútorokkal berendezett szobában. Felidézte az itt töltött időt, amitől még inkább rosszullét környékezte. A parketta egyre hangosabban dübörgött elgyengült teste alatt, a hangok a távolból felerősödtek, a lányt szólongatták:

– Mutassa a kezét! – mondta a férfi.

A lány szeme megtelt könnyel, emiatt csak árnyékokat látott, és amikor az arcához emelte a kezét, az az idegen alak előtte közelebb lépett, és megragadta a csuklóját.

– Ne tegyen több hirtelen mozdulatot! Álljon fel! – utasították.

Szédelgett, rettenetesen fájt a feje, kényszerítette magát, hogy eleget tegyen a kérésnek.

– Hogy hívják, hölgyem?

A lány megrázta a fejét, a válasz a torkán ragadt, gyomra egyre jobban háborgott, a szorongás eluralkodott az egész testén, rángatózni kezdett.

– A rendőrségtől jöttünk. Ön tett bejelentést? – ragadta meg a nőt két erős kar. – Feleljen!

– Méhész Alexandrának hívnak – nyögte kelletlenül.

– Ön tette a bejelentést, ugye?

A lány feje még erősebben lüktetett, halántékára szorította az ujjait, meg akarta akadályozni, hogy a hangok előkússzanak és teljesen bekebelezzék. Nem válaszolt, nem bírt, a szégyen egyre inkább marta belülről. Szandrának fájt a nyelés, torkát marta a sav, szíve hevesen dobogott, amikor elképzelte, mi vár rá. A helyiségben, ahol megszokta, hogy mindössze csak hárman, jó esetben négyen laknak, most egy egész csapat tartózkodott. Ellepték a házát az egyenruhások, akár dögöt nyáron a legyek.

– Méhész Alexandra, letartóztatom többrendbeli gyilkosság megalapozott gyanúja miatt – zúdította rá a vádakat egy civil ruhás nyomozó.

Szandra kizárta a hangokat, a vádakat, megpróbálta elfojtani a benne keletkező gyűlöletet, amit az évek során tapasztalt meg és fojtott el magában eddig a bizonyos napig. Hagyta, hogy vékony csuklójára helyezzék a hideg bilincset. A fém belemélyedt a bőrébe. Előregörnyedt és felüvöltött.

– Vigyétek be a kapitányságra! – mondta határozottan a férfi, figyelmen kívül hagyva a lány színjátékát. – Hagyjátok magára pár órát, amíg itt segítek a technikusoknak a nyomokat rögzíteni.

– A másikkal mi legyen? – kérdezte a járőrvezető főnökétől.

– Vele se kommunikáljon senki – felelte. – A lényeg, hogy innentől kezdve ne érintkezzenek. Nem beszélhetnek egymással, ez fontos. Értve vagyok?

A járőr kihúzta magát.

– Parancsot vettem, máris indulunk.

Tóth Henrik másfél éve volt nyomozó a zalaegerszegi kapitányságon, a legjobbak közt tartották számon. Nem volt egy percig sem kérdés, hogy ezt a gyilkossági ügyet ő viszi. A ház szinte beszélt hozzá, a nevén szólította, mint aki készen áll élete nagy vallomására. Magára húzta a technikusok által hátrahagyott nejlonruhát, lábzsákot és kesztyűt. A levegő kétségbeejtően ritka volt. Kitárta az ablakokat, szomjazott a friss levegőre. Az órájára pillantott, fejét dühösen megrázta.

– Késik – nyögte maga elé mérgesen.

Henrik először az alsó szintet kutatta át lehetséges nyomok után, aztán a pincében folytatta tovább a munkáját. A földszinten egy teljesen átlagosan berendezett házat talált: konyha, nappali, fürdő és két kisebb háló. Hiába nézett be minden egyes bútor mögé, hiába húzta ki a fiókokat, semmi gyanúsat nem vélt felfedezni. Átlagos házaspár unalmas élete tárult a szeme elé. A pincét nem használták, talán évek óta jártak ott utoljára. A pókháló vastagon felöltöztette a helyiséget, a penész szaga marta a nyomozó orrát. A villany sem működött rendesen. Ennek a területnek a felderítését rábízta a kollégáira, ő inkább tovább kutatott a házban. A felső szintet nem rendezték be, üresen kongott, visszhangot vertek a léptei a betonon. Legalább villany volt, így nem kellett még a lámpát is felhoznia magával. Ahogy haladt, úgy tudatosult benne a felismerés, hogy a házaspár alapos, nem hagytak maguk után semmi nyomot. Már éppen indult volna lefelé, amikor a szeme megakadt a mennyezeten. Hunyorogva próbálta kitalálni, mi lehet az az apró lyuk a falon. Közelebb merészkedett, nyakába fájdalom nyilallt, ahogy felszegte a fejét.

– Ez egy padlás bejárata lenne?

Henrik körbenézett, lehetséges eszköz után kutatott, amivel le tudja húzni az ajtaját.

– Itt nincs semmi.

A férfi dühösen rohant vissza az első szintre.

– Kell lennie valaminek, amivel nyitható az az átkozott nyílás – morogta egyre ingerültebben.

Újra a pincénél kötött ki, aztán az egyik sarokban felfedezett egy hosszú botot, aminek a végére kampót rögzítettek. Henrik szíve meglódult, kezébe vette az eszközt, és rohant volna vissza a lehetséges tetthelyre, amikor kintről a nevén szólították. A nyomozó idegesen megrázta a fejét és a padlás helyett a kert felé indult.

Szemerkélni kezdett az eső. A lépcső nedves volt, és csúszós. Óvatosan vette a fokokat, nehogy még a lába is beálljon akció közben. Bőven elég volt neki a hasogató nyaka, amit a kényelmetlen párna okozott neki éjszaka.

– Mi az ördög folyik itt? – Henrik szemöldöke a homlokáig szökött a látottaktól.

– Tudomásom szerint hullák után kutatunk, és azt a felvilágosítást kaptam a kollégáktól, hogy hideg nyomon járnak – felelte egy fiatal férfi, miközben megigazította magán újonnan vásárolt bőrkabátját. – Vettem a bátorságot, és felásattam a virágágyást. Túlságosan kitűnt a többi elburjánzott rész mellett. Ezt a helyet itt rendben tartották – mutatott a virágok irányába. – Míg az ott – bökött ujjával a kert végébe – elgazosodott.

Henrik vett egy nagy levegőt, azután szép lassan kifújta.

– Ki a fene maga?

– Pintér Dávid, uram.

Henrik arca gúnyos fintort vágott.

– Késett.

Dávid közönyösen megvonta a vállát.

– Tóth Henrik vagyok, a társa – nyújtotta a férfi Dávid felé kesztyűs kezét. – Azt ajánlom, fogja vissza a vehemenciáját, és akkor jóban leszünk.

Henrik magában elismerte az új társa belépőjét. Azonnal a lényegre tapintott, felismerte a kirakós azon részét, ami nem passzolt az egészhez. A kert valóban gondozatlannak bizonyult az udvarban, leszámítva a bejárat előtt húzódó részt. A frissen ültetett levendulák, rózsabokrok gondos tervezésről árulkodtak. Ráadásul a zsengén vetett föld, jobb oldalon a félig visszaásott virágok szintén mind-mind tetthelyre utaltak. Valaki sietősen dolgozott itt – futott át Henrik agyán.

– Hány holttestet találtak eddig? – hajolt a gödrök fölé.

A kert bal oldali részét már szinte teljesen átvizsgálta a csapata.

– Kettőt, főnök – mondta a legidősebb rendőr.

– Ássanak tovább! Legalább öt eltűnt nőről tudunk.

Henrik elégedetten megdörzsölte homlokát, végül Dávidhoz fordult:

– Te velem jössz – váltott át tegeződésre. – Bent lesz rád szükségem. Vegyél magadra védőruhát, az emeleten találkozunk.

Dávid készségesen bólintott. Elégedetten vigyorgott, már nem aggódott a késése miatt, tudta, tettével sikerült jó pontot szereznie a társánál. Két évig gyűjtötte a tapasztalatokat, szívesen segédkezett helyszínelők mellett, próbálta tudását minden téren bővíteni. Tanulmányi utak álltak mögötte, külföldi kapcsolatokat épített. Zsenge huszonnégy éve ellenére a munka meghatározó pont volt az életében. Erre tette fel a jövőjét, a legjobb akart lenni, és ezért mindenre hajlandó volt. Több elismerést zsebelt be az utóbbi időben, ezért is léptették elő nyomozóvá és került a bűnügyi osztályra. A kapitány rögtön szimpatizált vele, fiaként tekintett Dávidra. Azt javasolta, hallgasson mindenben Henrikre, új főnöke volt a legjobb nyomozó a kapitányságon, legalábbis a statisztikák szerint. Most megkapta élete első komoly ügyét, és a késés ellenére, érdemben segített a társának. A kapitány azt ígérte neki, ha bizonyít, a jövőben vezethet is egy komplett nyomozást. Tudta, ezzel az üggyel lépésről lépésre egyre közelebb kerül ahhoz, hogy feljebb másszon a ranglétrán. Dagadt a melle a büszkeségtől, amiért ő találta meg az elásott hullákat. Izgatottan, késlekedés nélkül kapkodta a lábait Henrik után, a bizonyítás vágya egyre jobban lobogott szívében.

– Itt vagyok a padláson, siess! – kiáltotta a nyomozó, eltűnve a szeme elől.

Dávid zavart vélt felfedezni társa hangjában. A fiatal rendőr felkapaszkodott a nyikorgó, megviselt létrán. Az ajtóban fanyar szag töltötte be az orrát. A látvány szinte megerőszakolta a szemét, olyan szinten felfoghatatlan volt számára a helyiség borzalma.

– Még sohasem láttam ennyire brutális helyszínt – jelentette ki Henrik.

Mindkét férfi hallgatott. Még levegőt is elfelejtettek venni. Mégsem volt csend a szobában. Az általuk elképzelt sikolyok olyan hangot vertek a nyomozók fejében, mintha ebben a pillanatban játszódna le előttük egy rossz horrorfilm.

A földre hajított bilincs.

Az ágyon lógó kötél.

Az a rengeteg vér.

Az üvegbe helyezett végtagok.

Dávid elméje azonnal beindult, a lehetséges variációk képkockaként elevenedtek meg előtte. Jelenleg viszont csak egyetlen kérdésre akarta tudni a választ:

– Mit művelt még itt a Méhész házaspár?