TARTALOMJEGYZÉK

Prológus

A bécsi akták

Párizsban kezdődött

Főzzünk valamit

Egy vonat, ami elvisz messzire

Szomjúság

Szörnyeteg

A Mandarin

Titkok

A kóstoló

Agatha Skarbek

Vérmágia

A patkányfogó

Az igazi Mandarin

A gyilkosság időpontjában

Váratlan kihívások

Vámpírvadász

Búcsú Bécstől

Úton

Szorul a hurok

Adwiga

Tengerre szállunk

A nagyúr uzsonnája

Kényszerpihenő

Saha Shisa

Elrabolva

Az igazság

A Fehér Lótusz Társaság

Csak egy vámpír

Odin és Lilith

Fel a ranglétrán

Kell egy öltöny

A tisztogatás

Egy élet ára

A leszámolás

Csak egy szakács

A világ tetején

Kukacok a gyümölcsben

A tűz

Egyedül

Epilógus

W. L. KNOW

GOURMET

Könyv Guru

Budapest, 2023

PROLÓGUS

A lámpa fénye égette az arcom. Persze én is jól tudtam, hogy miért van szükség rá. Ettől születik meg a beismerő vallomás. A szerencsétlenek a reflektorban azt is bevallják, hogy megölték a saját anyjukat, még születésük előtt, csak szabaduljanak végre. Az igazság nem is érdekelte a vallatókat. Pedig az igazság sokkal, de sokkal érdekesebb lehet.

Ha nyugtalanítani akartak, nem jártak sikerrel. Őszintén szólva, hármunk közül én voltam a legnyugodtabb. A fiatalabbik rendőr a sarokban állt és a körmét rágta. Az egész vallatás alatt nem csinált semmit. Pedig, ha azt akarja, hogy feljebb jusson a ranglétrán, akkor bele kell húznia. Vézna, dadogós gyerek volt. Olyan, akit a bűnözők megesznek reggelire. Nem lehetett régóta a szakmában, és ez fájdalmasan meglátszott rajta. Hiányzott belőle a bátorság a szakmához. És nem csak a rendőrihez, hanem az összes létezőhöz. Ahogy a nyomozóra pillantgatott, ordított róla, hogy meg akarja mutatni, mennyit ér. Bizonyítani szeretne a feljebbvalójának, hogy jó rendőr lenne. De leküzdte ezt a vágyát, mert alkalmatlankodni se akart. A protokollt be kell tartani bármi áron. Márpedig ez nem az ő ügye, csak nézőnek van itt. Szerencsétlennek nincs meg a rutinja, ezért gőze sincs róla, hogy mikor szabad, sőt fontos, a szabályok megkerülése. A főnökét egészen más fából faragták. Schreiber nyomozó úgy körözött a szobában, mint egy keselyű, aki arra vár, hogy összeessek. Vagy nem is Schreiber? Lehet, Schneider volt, vagy valami hasonló. Nem értettem tisztán, mert a bajsza belelógott a szájába. Alacsonyabb, de testesebb volt a beosztottjánál. A karja vastagabb volt, mint az újonc dereka. Az ősz haját elnézve nem sok lehetett már neki vissza a nyugdíjig. Talán ez az utolsó ügye. Engem rács mögé juttat, aztán visszavonul. Sok sikert neki hozzá.

– Még egyszer kérdezem, Herr Villeneuve. Hol volt a gyilkosság idején?

– Fogalmam sincs – feleltem nyugodtan a tőlem telhető legártatlanabb arccal.

– Fogalma sincs? – ismételte Schneider döbbenten.

– Így van. Tudja, felügyelő úr, megfeledkezett egy apró, de fontos részletről.

– És mi volna az? – kérdezte már-már gúnyosan, és megállt az asztal előtt.

Az asztallapra támaszkodva előrehajolt, és a tekintetét az enyémbe fúrta. Ez az új trükk? Ha pislogok, akkor bűnös vagyok? Remélem, készült két hétre elég ennivalóval.

– Nem közölte a gyilkosság idejét. Ezerfelé jártam az elmúlt hetekben. Ha teszem azt súlyos betegség miatt egy hónapig a kórházban feküdtem volna, akkor biztosan tudnám, hogy hol voltam, amikor megölték azt a szerencsétlen… – kérdőn néztem rá.

– Nőt. Ezt biztosan tudja.

– Ugyan már, honnan tudnám? Maguk ide rángattak azzal, hogy történt egy gyilkosság. De hogy kit, hol, hogyan és mikor… Erről nem mondtak semmit.

– Na, jól van – a felügyelő felsóhajtott és egy csinos, vörös hajú, harminc év körüli nő képét tolta elém. – Akkor játsszuk így. Astrid Bernkastelt tegnapelőtt éjjel tizenegy óra tájékán ölték meg a háza kertjében.

– E… el… elnézést, uram – szólt közbe a vézna. Végre csinál valamit. Kell az előléptetés neki nagyon. – Nem tudjuk biztosan, hogy a kertben ölték meg.

– Igaz, legyünk pontosak. Sőt, a vér hiánya azt sejteti, hogy máshol ölték meg. De ott találták meg a holttestét.

– Ez borzasztó. Hogyan halt meg szegény?

– Azt reméltük, Herr Villeneuve, hogy ön ad választ erre.

– Sajnálom, de nem segíthetek. Emlékszem a hölgyre, aznap este ő is ott volt a Kaptárban. Kicsit túl sokat ivott, ezért felajánlottam, hogy hazafuvarozom.

– Ittasan? – ráncolta a szemöldökét a nyomozó.

– Ugyan, dehogy, én soha nem iszom alkoholt. De remek teái és szörpjei is vannak a Kaptárnak. Na, de hol is tartottunk? Ja, igen, Frau Bernkastel. Szimpatikusnak tűnt, ezért, gondoltam, úriember leszek és hazakísérem. Így is tettem. Amikor utoljára láttuk egymást, még életben volt. Az utolsó szava hozzám az volt, hogy „jó éjt”. Vagyis, tulajdonképpen, éjt.

– És ezt higgyem is el? – kérdezte Schneider a homlokát ráncolva.

– Van valami bizonyítéka ellenem, felügyelő úr?

– Van, hát. Ön látta utoljára az áldozatot. Azt, hogy az ön autójában távozott, a biztonsági kamerák felvételei is igazolják. És lekötelezne, ha nem felügyelőzne folyton.

– A vallomásomat megkapta. Elismerem, hogy hazavittem a kisasszonyt, de többet nem. Sajnos nincs alibim a gyilkosság idejére, de mivel a bűnténynek se a helye, se az ideje nem tisztázott, mindketten tudjuk, hogy ez édeskevés a vádemeléshez.

Hátradőltem a székben, és vártam. Tudtam, hogy ki akarnak csikarni belőlem egy beismerő vallomást, de azt várhatják. Mellesleg egy rossz szavuk se lehet. Minden, amit mondtam, igaz volt. Egy apróságot kivéve.

– És mit szólna hozzá, ha rákötném egy hazugságvizsgálóra?

– Az idejét vesztegetné, felügyelő – válaszoltam könnyeden. Kezdtem élvezni a helyzetet. – Még ha feltételezzük is, hogy hazudok, ami abszurd, akkor sincs értelme. Az úgynevezett hazugságvizsgálók csak a vérnyomást mérik. Hiába keresi az igazságot, nem találna rajtuk semmit.

Újabb szünet következett. Szinte láttam, ahogy a nyomozó fejében kattognak a fogaskerekek. Bármi áron hazugságon kell kapnia. De ez sajnos nem fog sikerülni neki. Ő is tudja, hogy igazat mondok, és ez bosszantja. Meguntam az izzadságtól csillogó képét, és inkább a tükröt néztem. Tudtam, hogy mögötte több rendőr is áll és árgus szemekkel figyelik minden rezdülésemet. Mosolyogva integettem nekik, mire a vézna újonc odafordult. Persze ő is csak hármunkat látta. Gyilkos vagyok? Az, többszörösen is. Egy szörnyeteg? Nézőpont kérdése. De hazug? Na, azt már nem. Szóval hiába vallattak.

– Elmehetek végre? – kérdeztem, miután vagy húsz percig csendben ültünk. – Az éttermem vár.

– Egyelőre elmehet – bólintott Schneider. – De ha bármit találunk, felkeressük.

– Tegyenek úgy nyugodtan, felügyelő. De elegendő, ha felhívnak, nem szükséges iderángatni.

– Azt majd én eldöntöm. Kísérje ki! – intett a dadogósnak.

Felálltam, és indultam az ajtóhoz, de akkor a nyomozó megköszörülte a torkát. Kíváncsiságot erőltettem az arcomra, és felé fordultam.

– Jut eszembe, Herr Villeneuve. Van nálam valami, ami talán segít a memóriája visszaszerzésében. Nem Frau Bernkastel volt az első nehezen megmagyarázható eset.

Egy mappát vett elő, és a kezembe adta. El kellett ismernem, hogy ez tényleg meglepett. A végére tartogatta, mint ütőkártyát. Szép húzás, de a vádemeléshez ez kevés. Megköszöntem az olvasnivalót, és indultam. A fiatal rendőr kinyitotta nekem az ajtót és gyengéd, de határozott mozdulatokkal kitessékelt. Látszott, hogy erre a pillanatra várt. Most végre bizonyíthat a tapasztaltabb kollégája előtt. Mindent jól akart csinálni, pont úgy, ahogy a nagykönyvben meg van írva. A túlzóan mesterkélt gesztusai nagyon viccesek voltak. De ez csak addig tartott, amíg látta valaki. Amikor kettesben maradtunk, a fülembe súgta.

– Jól van, ezt ügyesen csináltad, Jerome. De ha miattad bukunk le, neked véged.

Erre nem tudtam mit mondani. Végem? Ha úgy vesszük, akkor nekem már rég végem van. Két éve még nem kellett bujkálnom, vért szívnom, ügyeskednem. Szép életem volt.

Hazafelé menet beleolvastam a mappába.

A BÉCSI AKTÁK

Azt hiszem jobb, ha mindent az elején kezdek. Talán így lesz, aki hisz nekem. A fenébe is, én nem hinnék. Még most, ezeket a sorokat írva is abban reménykedem, hogy egyszer csak felébredek és rájövök, hogy az egész csak egy fura rémálom volt, mint a Dallasban. De nincs ekkora szerencsém.

A dolgok ártatlanul kezdődtek. A Sánta Kacsában ültem egy fél pohár gin társaságában. Próbálok egészségesen élni, de a jó ginről nem tudok lemondani. Sose tudtam. Éppen újra a pohárért nyúltam, amikor a nevemet hallottam.

– Aidan Moore?

A hang irányába fordulva egy savanyú képű fickót láttam, aki a választ meg se várva leült elém. Fáradtan bólintottam.

– Nem könnyű elérni magát. Miért nincs telefonja?

– És ki veszi fel helyettem? – kérdeztem vissza kézjelekkel.

– Ó, értem – felelte a megértés legkisebb jele nélkül.

Nincsenek veszettül sokan, akik értik a jelbeszédet és egyértelmű, hogy a vendégem se ilyen. De legalább a hadonászásomból rájött a lényegre.

– Térjünk a tárgyra! Munkám lenne a számára – ezt a meglepetést. Intek neki, hogy mondja tovább. – Bécs-szerte megsokszorozódtak az eltűnések. Ha nagy ritkán valaki előkerül, az mindig halott. Még abban se vagyunk biztosak, hogy ez az egész egyetlen tettes műve.

Ezzel végre felcsigázott. Sajnálni kezdtem, hogy nem vittem magammal a kártyáimat. Öreg hiba, tudom. De senkivel se terveztem beszélni ma. Sok eltűnéses ügyem volt, de azok többnyire eltűnt férjek voltak, akiket unatkozó feleségek lábai között találtam meg. Ez többet ígért. Mondanom se kell, hogy elvállaltam az ügyet.

Még aznap felültem egy Ausztriába tartó vonatra. Indulás előtt összeszedtem az összes újságot, remélve, hogy írnak a bécsi ügyekről, de nem volt semmi. Nemcsak erről, de más bűntényről vagy megmagyarázhatatlan történésről sem. Émelyítően idilli volt minden. A vihar előtti csend. Ha valaki olyan sokáig dolgozik magánnyomozóként, mint én, az nem dől be az ilyesminek. Mindenhol vannak titkok, indulatok, vagy alig elfojtott vágyak a felszín alatt. A túlzottan tökéletes mindig gyanús.

A vonaton nem tudtam aludni, ezért a hotelszobába érve csak eldőltem az ágyon, és már aludtam is. A cipőmet se vettem le előtte. Reggelre úgy bűzlöttem, mint egy vaddisznó. Még én is undorodtam a szagomtól, úgyhogy azonnal orvosoltam. Reggelizni már egy forró fürdő és egy borotválkozás után mentem. Ahogy pakoltam a tányéromra a virsliket meg a tojásokat, gondolatban imába foglaltam a svédasztalos reggelik kitalálóját. Ha egy zabkásával szúrják ki a szemem, felfordulok. Apropó felfordulok, kicsit óvakodva, de megkóstoltam a kávét. Örömmel nyugtáztam, hogy itt tényleg finom. Jóllakottan és elégedetten mentem vissza a szobámba összeszedni a szókártyákat. Az egyik oldalukon angolul vannak a szavak, a másikon németül. Még akkor csináltam, amikor egy nyaraló német házaspár kerestette velem az eltűnt lányát. Egy csomagtartóban találtam rá megkötözve, rémülten, de máskülönben sértetlenül. Reméltem, hogy újra szerencsét hoz.

PÁRIZSBAN KEZDŐDÖTT

A hónom alá csaptam a mappát és elgondolkoztam. Tényleg olyan jó életem volt? A város a lábaim előtt hevert, ez igaz, és kétségtelen, hogy enyém volt Bécs legjobb étterme. Hiába vezettem teljesen egyedül, hiába voltak csillagászatiak az árak, semmi nem tudta eltántorítani a vendégek hadát és a kritikusok magasztalását. Jerome Villeneuve neve egyet jelentett a minőséggel. Pedig nem volt nehéz dolgom. Csak az ösztöneimre hagyatkoztam.

Talán némi költői túlzás lenne azt állítanom, hogy már az anyatejjel is fűszeres mártásokat szívtam magamba, de ez is meglepően közel áll a valósághoz. Az otthoni ízek voltak a legfőbb ihletőim. Bár meg kell jegyezni, hogy amint elkezdtem komolyan foglalkozni a szakmával, hamar meghaladtam anyám és apám képességeit, bármilyen tehetségesek is voltak.

Lényeg a lényeg, kukták, pincérek, mosogatók és bármilyen furcsán is hat, takarítók nélkül is Bécs legfelkapottabb helyévé tettem a Liliomot. Gyakran megkérdezték a törzsvendégek, hogy miért nem fogadok fel személyzetet.

– Biztos jó ez így magának, séf úr?

– Nem kell urazni. Csak Jerome. Egyébként meg szeretem így a Liliomot. Nem akarok senkinek se parancsolgatni. Én csak főzni szeretnék.

– Az lehet, de ha lenne mosogatófiúja, akkor több ideje maradna főzni.

– Ez igaz, Pierre – bólintottam. – De a parancsolgatást sokkal kevésbé szeretem, mint a mosogatást.

Ezzel nem tudtak vitatkozni. Sose akartam nagy csapatot. Csak egy éttermet, ahol főzhetek nyugodtan, és minél különlegesebb ízeket alkothatok a kellően nyitott vendégeknek. Nem törtem ennél nagyobb babérokra, de a jelek szerint ez is elég volt a sikerhez. És az igazat megvallva tényleg nem szerettem másokat irányítani. De ennél is fontosabb, hogy a kötődéstől féltem.

Az egész Párizsban kezdődött, mert hát hol máshol kezdődhetne egy fájdalmas szerelmi történet? Az első éttermemet szerettem volna megnyitni, annak kerestem helyet. Az ingatlanközvetítő cég aznap tizenegy órára ígérte, hogy küld valakit, aki megmutat egy ígéretes helyet. Már fél tízkor ott toporogtam a megbeszélt címen. Próbáltam kitalálni, hogy melyik ingatlant szánják nekem, de több üres üzlethelyiséget is láttam. A kirakatokat vizsgálgatva megakadt a szemem egy nőn. A legszebben, akit valaha láttam. Dús vörös haja hullámokban omlott a vállára. Szeplős arcát még jobban megszépítette a bájos mosoly, melyre telt ajkai görbültek. Megnyugtató melegség áradt barna szeméből. Elegánsan öltözött, de nem úgy, mint egy üzletasszony. Nem is tudom, hogy fejezzem ki, volt valami igényesen barátságos a ruhájában. Magabiztos léptekkel haladt az utcán, én meg csak álltam ott, mint akit megátkoztak. Annyira le voltam döbbenve, hogy fel se fogtam, felém tart. Teljesen valószínűtlennek tartottam, hogy egy ilyen átlagos figurával lenne dolga. Ennek dacára elém állt, és kezet nyújtott.

– Jó napot, Sophie vagyok!

– Ööö, én is – ráztam meg a kezét zavartam.

– Komolyan mondja? Kicsi a világ – nevetett fel. Nagyon bájos volt a nevetése.

– Azt mondtam, hogy én is? – kiáltottam fel. – Jézusom, dehogy! Jerome, a nevem Jerome.

– És szeretne egy jól menő párizsi éttermet, igaz?

– Igen, igen. És ön fogja megmutatni a helyét, igaz?

– Ez a tervem, valóban. Jól akarom csinálni, mert ez lesz itt az utolsó megbízatásom.

– Munkahelyet vált?

– Így is mondhatjuk. Maradok a cégnél, de Strasbourgban. Sokak álomotthonát megtaláltam már, de most már a magamét is szeretném. Ki is néztem egy házat a Rajna partján.

– Csábítóan hangzik. És reklámnak se utolsó, ha a lakcímén is az látszik, hogy jó szeme van az ingatlanokhoz.

– Ugye? – nevetett fel újra. – Na, jöjjön kedves Nem Sophie, keressük meg, hol lesz az étterme!

Napnyugtáig tárgyaltuk a lehetőségeket, de úgy láttuk a legjobbnak, ha másnapra egy újabb találkozót beszélünk meg. Egy hónap vizsgálódás és keresgélés után arra jutottunk, hogy a Rajna partján lesz a legjobb helye annak az étteremnek.

Azok voltak a legboldogabb éveim. Egybekeltünk Sophie-val, aki két csodás gyermekkel ajándékozott meg. Egy mesébe illő kertes házban éltünk, kényelmes sétányira az éttermemtől, ahonnan még a legszigorúbb kritikusok is elégedetten távoztak. Ha valamikor, hát akkor tényleg azt éreztem, hogy enyém a világ. De ahogy az álmokból fel kell egyszer ébredni, akármilyen szépek is, ez sem tartott örökké.

Meghívást kaptam Párizsba egy főzőversenyre, hogy ott zsűritag legyek. Hatalmas megtiszteltetés volt, így habozás nélkül igent mondtam. Viszont a verseny miatt rengetegen utaztak fel, és csak egy vonatjegyet sikerült szereznünk. Kettőt talán még lehetett volna, de a gyerekeket nem akartuk otthon hagyni. Ahhoz még kicsik voltak.

– Nem gond, holnap úgyis megyünk utánad – nyugtatgatott Sophie a vonatablakból, mert én még akkor is úgy éreztem, hogy elszúrtam valamit. Talán ha gyorsabban reagálok, kapunk négy jegyet. – Ismersz, úgyse leszek nyugodt, amíg ezt a mait le nem rendezem.

– Tudom, te nem hagyod cserben az ügyfeleidet. Akkor viszlát holnap! Szeretlek.

Akkor láttam őt utoljára, ahogy sugárzó mosollyal integetett a peronról. Nem számítottam semmi rosszra. Ugyan mi történhetne? Ragyogó napsütést jósoltak egész hétre; országszerte egy csepp eső sem volt várható. A hirtelen jött ónos eső mindenhol káoszt okozott. Autók, buszok, minden csúszott egymásba. De még így is, a legrosszabb rémálmomban se gondoltam volna, hogy kisiklik a vonat. Amikor hívtak holttesteket azonosítani, azt hittem, azonnal elájulok. Az utolsó pillanatig reménykedtem, hogy valami tévedés történt és jól vannak. Talán nem is szálltak fel a vonatra, mert közbejött valami, és harmadnapra érkeznek. Az se lett volna késő, ez egy többnapos verseny volt. De nem, szó se volt tévedésről. Ott feküdtek mind a hárman. Teljesen összetörtem. Az életünk és a tervezett jövőnk egy pillanat alatt semmivé lett. Csak arra tudtam gondolni, hogy cserben hagytam a családomat. A gyerekek még olyan fiatalok voltak, előttük volt annyi minden. Én pedig nem voltam ott velük, hogy vigyázzak rájuk.

Undorodtam magamtól, a vonatoktól és Párizstól. Csak a temetés miatt voltam hajlandó visszamenni. Sophie családja ragaszkodott hozzá, hogy a közelükben legyen, így hát a Père-Lachaise lett a végső nyughelyük. Sovány vigasz, de Sophie nagyon szerette Wilde írásait. Ahogy sétáltam végig a sírok mellett, szinte már irigység fogott el a lakóik felé. Ők már békére leltek, és nem gyötri őket se magány, se bűntudat. Tartozhattam volna én is közéjük, de hiányzott belőlem a kellő bátorság.

Nem tehettem mást, hazamentem az üres házba, és magamba zárkóztam. Mai ésszel belegondolva, ez volt a legrosszabb, amit csak tehettem. Egy sarok se volt a házban, amely nem rájuk emlékeztetett. Akkor jöttem rá, mennyire természetesnek vettem, hogy velem vannak. Ha nagy ritkán elmentem otthonról, elköszöntem tőlük. Ha asztalhoz ültem, reflexből négy főre terítettem meg. A napnál is világosabb volt, hogy egy tátongó űr vesz körül. Mintha még maga az univerzum se fogta volna fel, hogy a családom nincs többé.

Egy évet bírtam így, aztán eladtam mindent, és útnak indultam. Menekülni próbáltam a múltam démonaitól, de egy város se fogadott be igazán. Mindenhol csak a nyomoromat éreztem. Most se tudom megmondani, hogy mi volt más, amikor Bécs ölelt kebleire, de ott maradtam. Talán már csak belefáradtam az útkeresésbe, és pihenni akartam. Nem dolgoztam semmit, a tartalékaimból éltem. Tanácsolták többen is, hogy dolgozzak újra, de a főzés sem boldogított. Egy szakácsverseny szakított el Sophie-tól és a gyerekektől. Nem vitt rá a lélek, hogy serpenyőhöz nyúljak.

Aztán egy nap szűnni nem akaró dörömbölés rázott fel az önsajnálatból. Valaki ököllel verte az ajtómat. Mérgesen keltem fel azon gondolkodva, hogyan tudnék a lehető legmogorvábban elküldeni valakit. Ehhez képest, amikor ajtót nyitottam, csak csendben álltam, úgy néztem Vincenzót, talán az utolsó embert, akit akkor még a barátomnak tartottam. Talán egy perc is volt, amíg csak némán figyeltük egymást. Megint meghízott, mint minden találkozásunk előtt.

– Szarul nézel ki – törte meg a csendet. – Napfény mikor látott?

– Attól függ, június hányadika van.

– Szeptember van, Jerome – rázta a fejét. – Gyere, sétálunk egyet!

– Minek? Jól megvagyok itt.

– Azt látom. Szarszagod van, nem vagy megborotválva, iszonyatosan lefogytál, és sápadt is vagy. Elmegyünk sétálni, és ez parancs.

Undorodva az arcába csaptam az ajtót, aztán öltözni kezdtem. Ismertem, hogy amilyen makacs, úgysem száll le rólam. Jobb volt ilyenkor csinálni, amit kér, akkor hamarabb nyugta lesz az embernek.

Arra viszont nem számítottam, hogy egy séta nem lesz neki elég. Két hétig járt a nyakamra, amíg elégedett nem lett a színemmel és a súlyommal.

– Akkor most már szenvedhetek tovább nyugodtan? – kérdeztem, ahogy visszaértünk a lakásomra.

– Persze, persze. Ennek örömére holnap vacsorázz velem! Nyílt egy új étterem, és ki akarom próbálni.

– Miféle étterem? Olasz? Görög? Esetleg francia?

– Mindegyik együtt.

– Olyat csak az amatőrök csinálnak – fortyantam fel. – Egyvalamit kell profin csinálni, nem mindent elfogadhatóan.

– Ahogy mondod, Jerome. De erről a helyről nagyon sokat cikkeznek. Látszik, hogy nem olvasol híreket.

Ebben is igaza volt. Nem kötöttek le a világ történései. Akik nekem a világot jelentették, Párizsban nyugodtak. De megígértem, hogy megnézem vele azt a csodaéttermet. Még arra is hajlandó voltam, hogy rendes ruhát vegyek magamra. Ékszerből viszont csak a szokásosat. Vincenzo se tudta szó nélkül hagyni.

– Még mindig hordod a jegygyűrűd?

– Igen, és hordani is fogom. Nem érdekel, hogy meghalt. Nekem akkor is Sophie a feleségem.

– Persze, persze, világos. De nem tudhatod, hogy nem akarsz-e majd valamikor újra nősülni.

– Te nem vagy normális – mintha azt javasolta volna, hogy keressek egy második anyát az igazi helyett. – Nem voltál még házas, ugye?

– És nem is leszek, barátom. Az én szerelmem a főzés.

Ezzel lezártnak tekintettem a vitát. Én nem szólok bele a tésztafőzővizébe, ő meg leszáll a házasságomról. Rosszkedvűen ültem be az étterembe, és a hangulatomat az sem javította, amikor kihozták a hagymalevest. Annyira közel hajoltam, hogy majdnem belelógott az orrom, de akkor se volt semmi illata.

– Ezt nem értem. Vincenzo, milyen fokhagymakrémleves az, aminek semmi illata nincs?

– Nem tudom – vonta meg a vállát. – Biztos valami saját recept.

A saját receptjük pocsék volt. Ugyanannyi íze volt, mint illata. A fél sótartót beleöntöttem, mire éreztem valamit. Rosszat sejtve döftem a villámat a marhasültbe. Annyira kemény volt, hogy alig tudtam átszúrni. Áldottam az eszemet, hogy nem kértem a desszertből.

– Ez borzasztó. Itt minden ehetetlen, vagy csak mi választunk rosszul?

– Lehet mindkettő, barátom – nevetett Vincenzo, de annyira ehetetlen volt minden, hogy én nem voltam humoromnál.

– Ennél bekötött szemmel is jobbat csinálok.

– Biztos vagy benne? Évek óta nem főztél semmit.

– Ezt vegyem kihívásnak? De most komolyan, ha mindent elfelejtettem és csak a józan eszem maradt meg, ezt a lécet akkor is meg tudom ugrani.

– Én még mindig nem vagyok biztos benne. Ne érts félre, te fakanállal a kezedben születtél, ebben biztos vagyok. De máshol járnak a gondolataid. Nem leltél békére. Tudod mit, megadom a címét valakinek, aki nekem sokat segített.

– Kapok pszichiátert? – néztem rá kétkedve. – Ha ez most egy ügyetlen próbálkozás arra, hogy vakrandit szervezz nekem, akkor…

– Nem, ez nem egy nő és nem is pszichológus – legyintett. – Ő egy pap.

– Pap? Pap?! Mikor láttál te engem templomban? Feltűnt, hogy nem vagyok vallásos?

– Fel, barátom, fel. De nem kell hinni istenben ahhoz, hogy Dietrich atya segíteni tudjon rajtad. Egyszer menj el hozzá, a kedvemért! Elég egyetlenegyszer. Utána nyiss egy éttermet és mutasd meg, hogy milyen igazi ízekkel főzni.

– Úgy lesz, megígérem.

– Nagyszerű – csapta össze a kezeit. – Egy ilyen fogadalomra inni kell. De szigorúan csak nálam, nem itt, ahol biztos lónyálakat adnak.

FŐZZÜNK VALAMIT

Hát ennyi a nagy történet. Ezért nyitottam meg a Liliomot. Gyakorlatilag dacból kezdtem el újra főzni. És kéthetente elmentem a templomba. Azóta se lettem vallásos, most sem hiszek Istenben vagy bármilyen egyéb, az embereknél magasabb rendű entitás létezésében. De az erkölcsileg szilárd, tapasztalt és türelmes öregekben igen. Ez pedig pont illett Dietrich atyára.

Talán furcsa, de másik támaszommá egy tizenéves lány lépett elő. Agatha Skarbek is egyike volt a visszatérő vendégeimnek. Mindig egyedül volt, mert a szülei nem értek rá. Furcsállottam a dolgot, hiszen mindig a legszebb ruhákban járt. Akiknek ennyi pénzük van a lányuk öltöztetésére, biztos tudnának fogadni legalább egy bébiszittert mellé. Persze nem volt már kisgyerek, megvolt segítség nélkül, de én hiányoltam mellőle a családot. Még akkor is, ha elszorult a torkom, ha együtt láttam szülőket enni a gyerekeikkel. Barátokat is hozhatott volna, de Agatha mindig magában volt, legfeljebb könyv volt nála társaságnak. A többi vendég csak grófnőnek becézte, mert mindig udvarias és kimért volt. Persze arról fogalmuk se volt, hogy mindez csak látszat. Ha magunk között voltunk, teljesen megváltozott. Néha beengedtem a konyhába, hogy együtt főzzünk. Ez mindig mosolyt csalt az arcára és a szótlan, egykedvű lányt felváltotta egy izgága óvodás. Hogy túl idős az ilyesmihez? Aligha. Sosem lehetünk túl öregek a bolondozáshoz és jó volt látni, hogy kiéli magát. Talán az atyai szigor ellen lázadt így? Az ő korában természetes a lázadás, és nagyon kedves módját választotta. Igazán bájos teremtés volt, akit úgy szerettem, akár a saját lányomat. Eszembe is jutott sokszor, hogy ő és Daniela jó barátnők lettek volna. Szinte láttam is magam előtt a két kék szemű porcelánbabát. Az egyik nagyanyjától örökölt aranyszőke, a másik hollófekete hajjal.

Vele voltam azon a bizonyos estén is, amikor minden megváltozott. Csak hárman voltunk az étteremben: ő, én meg egy enyhén ittas férfi, aki egy szendvicset kért. Furcsa helyzet volt, de nem példátlan. Néha-néha a szokásos vendégeken túl betoppannak éjszakánként járókelők, akiknek sürgősen ennivalóra van szükségük, hogy az alkoholt felszívják valamivel. Bár messze nem ez volt a Liliom fő profilja, remek szendvicsei voltak, és ez neki is feltűnt.

– Áruld már el drága testvérem, hogy miért ilyen jó ez!

– Hogy miért szeretnek ide járni az emberek? – kérdeztem tőle, miközben egy bögre forró csokit tettem le Agatha elé. Na, az viszont az egyik specialitásom volt. Krémes, keserű étcsokoládés utóízzel, ami jól harmonizál a házi tejszínhabot beborító égetett fahéjjal. – Fogalmam sincs. Gondolom, mindenki másért.

– Nem, nem az. Hanem ez a szendvics. Ez… ez mé ennyire jó? Mit raktál te bele?

– Jaa, vagy úgy. A titok kiábrándítóan egyszerű. Minőségi kenyeret kell használni.

És tényleg csak ennyi volt a titok. Sokan mellőzik, mert úgy képzelik el a szendvicseket, mint egy halom tölteléket, amit két szelet bármi fog közre. De egy jó kenyér, mondjuk egy kívül ropogós, belül lágy fokhagymás-vajas bagett új szintre tudja emelni még a szimpla sonkás szendvicseket is. Az alkalmi vendégekből olykor új törzsvendégek válnak egy-egy ilyen mentőcsomag hatására. Pedig nem voltam sose elégedett a kenyereimmel. Jók voltak persze, de meg se közelítették apám kenyereit. Őszintén mondom, hogy a Nyomozó utcai pékségben csinálták a legjobb kenyereket a világon. Hiába vette át az öcsém, ő nem tudja ugyanazt a szintet hozni.

– Kaphatok még egyet? – kérdezte, miután mohó harapásokkal eltüntette száraz, érlelt hátszínes szendvicsét. – Kifizetem, csak kellene még, mert ez nagyon jó.

– Persze, hogy kaphat. Azért vagyok itt, hogy kiszolgáljam.

Amikor kivittem a második szendvicset, akadozva megköszönte és továbbállt, de Agatha még azután is velem maradt. Mivel magunkra maradtunk, most is bevezettem a konyhába, mint előtte sokszor. Már ismerte a járást, így hamar megtalálta az evőeszközös fiókokat. Megragadta az egyik fakanalat és rákezdett:

– Főzzünk! Főzzünk valami finomat!

– Valami finomat? Hmmmmm, mit is szeretnek a gyerekek? Spenótot? Brokkolit? Kelbimbót? Az mind van a kamrában.

– Fúj, ne legyél buta! Te nem vagy buta. Ezek nem finomak.

– Tényleg? – kérdeztem vissza elkerekedett szemmel. – Ó, jaj, akkor mit főzzünk? Mi az, ami tényleg finom, Agatha séf?

– Rendben. Akkor én most megmondom, hogy mit jó enni. Tessék nagyon figyelni, szakács bácsi! – adta ki az utasítást, majd gondolkozni kezdett. Ilyenkor mindig a haját csavargatta. – A paradicsomszósz a finom. Sok-sok tésztával.

– Értettem, séf. Akkor csinálunk egy húsos raviolit paradicsommártással. Egyetért?

– Így már mindjárt más. De szeretnék mindent jól felügyelni, hogy el ne rontsd.

Azonnal hozzá is kezdtünk a főzésnek. A jól felügyelés azt jelentette, hogy a nyakamba akar ülni. Onnan hozzáfért a felső polcokhoz, és belelátott a legnagyobb fazekakba is. Ez mindig nagyon tetszett neki. Az ő korában már nem szokták nyakba venni a gyerekeket, pedig ők is élvezik. Nevetve adta ki az újabb és újabb utasításokat. Végül vakon kellett főznöm, mert eltakarta a szemem, és úgy irányított. Voltam már annyira rutinos szakács, főleg a saját éttermem konyhájában, hogy ez is működjön. De azért a kedvéért eljátszottam, hogy kétségbe vagyok esve, és nem találok semmit. Csak úgy játékból. A kóstolás volt a legnehezebb így, de sikerült neki is adni pár kanállal.

– Elégedett a szósszal, Skarbek séf?

– Az íze jó, de lehetne sűrűbb. Ez inkább paradicsomlé, mint mártás.

Ügyes lány, tényleg híg volt a mártás. Más talán nem lett volna ilyen őszinte, de rá számíthattam, ahogy a tapasztalatára is. Nem telt el nyomtalanul a sok közös főzés. Danielával is főztem, amíg még velem volt. Őt is ambicionálta a főzés, és nagy szakács akart lenni. Renét inkább a zöld fű csábította, de nem azért, hogy focizhasson, mint a többi fiú. Hál’ istennek anyjától örökölte a természet szeretetét. Az volt az álma, hogy nagy felfedező lesz. Új növényfajokat akart felfedezni a szárazföldön és a vízen is. A Mekong folyó mentén és a tenger mélyén. Ilyenkor, amikor együtt főzünk Agathával, mindig eszembe jutnak a gyermekeim.

Már javában főtt a tészta, amikor a lány mocorogni kezdett. Először azt hittem, hogy ez is csak játék. De hát mi mást hihettem volna? A lábaival elengedte a nyakamat és leugrott mögém, a kezeit pedig levette a szememről és a számra szorította. Amilyen mafla vagyok, még ekkor se szólaltak meg a vészcsengők a fejemben. Csak annyi tűnt fel, hogy szokatlanul erős volt a szorítása, és jéghideg a tenyere. Aztán furcsa sziszegő morgás ütötte meg a fülem és éreztem, hogy Agatha felhúzza magát a nyakamhoz. Akkor már rájöttem, hogy bajban vagyok, de már túl késő volt. A borotvaéles fogak olyan könnyedén hatoltak belém, mint forró kés a vajba. Megtántorodtam és a pultnak dőltem. Megpróbáltam lefejteni magamról az ujjait, de hasztalan volt minden próbálkozás. A fájó nyakamhoz nyúltam, de ezzel is csak annyit értem el, hogy megbotlottam és elestem. A fájdalom az elviselhetetlenség határáig erősödött. Egy évezrednek tűnő pillanat után a fájdalom eltűnt. Úgy éreztem, mintha újra ott lenne Sophie a karjaim közt. Akkor éreztem hasonlót utoljára, amikor még velem volt. Ez csak bűvölet, gondoltam magamat is meglepve, hogy természetfeletti magyarázatot keresek. Egy gonosz varázslat, semmi több. Aztán gyorsan elhessegettem ezt a gondolatot. Már hogy lenne gonosz valami, ami ennyire csodás? Már láttam is magam mellett Sophie-t. Boldogan öleltem magamhoz, ahogy összeforrtak ajkaink. Messziről, de tisztán kivehetően hallottam a gyerekek nevetését is. Csodásan éreztem magam, de kezdtem elálmosodni. Hirtelen elhomályosult a konyha, és vad pörgésbe kezdett. Pánikba estem, mert nem értettem, mi történik, de kiáltani se maradt erőm. Aztán hirtelen elsötétült minden.

EGY VONAT, AMI ELVISZ MESSZIRE

Amikor magamhoz tértem, egy vonaton találtam magam. Rémülten ültem fel. Vajon mennyit aludtam? És miért nem emlékszem rá, hogy vonatra szálltam? Egyáltalán miféle vonat ez? És miért nincs itt velem Agatha? A fejem tele volt kérdésekkel ezzel az abszurd helyzettel kapcsolatban, és csak a századik volt nagyjából, hogy miért vagyok egy vonaton, ha rettegek tőlük.

Körülnéztem Agathát keresve, de nem láttam sehol. Másokat viszont igen. Rengetegen ültek a fülkében, ami már csak azért is meglepett, mert ez egy meglehetősen drága vonat benyomását keltette. Vastag, lila bársony függönyök az ablakokon. Gyertyákkal telerakott kristálycsillár a fejünk fölött. Ráadásul nem is egyszerű székeken ültünk, hanem fekete bőrfoteleken. Még a padlót is perzsaszőnyeg takarta. Fel nem tudtam fogni, honnan ez a luxus. Talán még a királyok se utaznak így. Erről eszembe jutott még egy kínzó kérdés. Hova utazunk ezzel az átkozott masinával? Az ablakon kinézve csak sötétséget láttam. Éjszaka volt, de nem rendes éjszaka. Valami egész biztosan nem volt rendben vele. Nem láttam se a holdat, se a csillagokat; koromfekete volt minden, mintha a semmit hasította volna a vonat. Reménykedtem benne, hogy hamarosan megállunk valahol. Talán ott, ahova én tartok. Igen, az lett volna a legjobb. Akármilyen lenyűgöző ez a vonat, attól még egy vonat. És én megfogadtam, hogy ha kell, inkább gyalog megyek, de a családom gyilkosát nem használom, amíg élek.

Élek? De hiszen engem megharapott egy vámpír. Igen, egészen biztosan az volt. Éreztem, ahogy szívja el a véremet. De miért Agatha alakjában jelent meg? Mit csinált szegény lánnyal az a szörnyeteg? És vajon mit csinált velem? Kerestem a sebet a nyakamon, de nem találtam. Begyógyult volna, amíg aludtam? De akkor mégis mennyi idő esett ki? A zsebeimet kutattam, hátha megtalálom a jegyemet, rajta sok fontos információval, de üresek voltak. Viszont a mocorgásomra felfigyeltek utastársaim.

– Na, felébredtünk? – kérdezte egyik utastársam, egy pocakos, hosszú ősz szakállú férfi. A vonásai alapján kínainak tűnt, de nem voltam biztos benne.

– Maga már rég felébredt, ahogy nézem – jegyeztem meg mogorván. Mindig is utáltam ezt az ünközést. – Én meg még nem igazán. Jólesne egy tea, vagy inkább négy.

– Hát, eddig nem járt erre senki, hogy itallal kínáljon minket, pedig napok óta haladunk.

– Napok? – hördült fel egy kopott ruhás, borostás állú fiatal. – Nem mehetünk napok óta. Nézz csak ki az ablakon, tata! Koromfekete az ég. Végig ilyen volt, amióta ébren vagyok. Se nap, se hold, se csillagok, semmi. Ez a legsötétebb sötét éjszaka a világon. És még mindig ugyanaz az este.

– Egyre kevésbé értem, hogy mi van itt – fakadtam ki. – Itt ébredtem egy ilyen fura vonaton, ami napok óta halad az éjszakában, és megy… Hova is megy?

– Nem tudjuk – felelte valaki, akit első ránézésre egy szamurájnak véltem. Ez persze nevetséges. Szamurájok nincsenek már több mint száz éve. – Elvisz minket valahova jó messzire. Remélem, valami jó helyre, de nem tudhatom biztosan. Egyikünk se tudhatja.

Ezen a ponton lett elegem ebből az ördögi szerkezetből. Felpattantam a helyemről, és a vagon ajtajához rohantam. Ki akartam nyitni az ajtót, de a zár nem engedett. Rángattam a kilincset és dörömböltem, de még csak válasz se jött, pedig igazán jöhetett volna egy kalauz. Csüggedten ültem vissza a helyemre.

– Ezt már mi is próbáltuk, de nem sikerült.

– Remek! Hát ez nagyszerű – egyre nehezebb volt higgadtságot és türelmet erőltetni magamra. – Mégis hogy kerültem én ide?

– Ha meg tudnád mondani, akkor te lennél az első.

– Senki se emlékszik rá? – döbbentem meg. – Mindenki egyszer csak úgy itt termett?

– Én csak a kocsmára emlékszem.

– A kocsmára? Miféle kocsmára?

– Igen, a törzshelyemre, ahova felejteni mentem – nagyot sóhajtott, és belekezdett élete történetébe.

Az egész egy lánnyal kezdődött. Véletlenül kezdtünk el beszélgetni, de nagyon megkedveltem. Próbáltam óvatos lenni az elején, mert el volt jegyezve, és boldogan készült az esküvőjére. De végül teljesen megbabonázott, és a hatása alá kerültem. Ebben persze nincs semmi meglepő, mert jó volt vele. Órák hosszat beszélgettünk minden nap. Megismertem az összes baját, a nehézségeket, amiket átélt és a hibákat, amiket látott magában.

Nagyon jó időszak volt. Jó volt szeretni őt, és jó volt dicsekedni vele, hogy milyen klassz csajra találtam benne. Hozzá képest mindenki más unalmas volt, hülye vagy ronda. Zúgtam már bele lányba előtte is, de ez más volt. Ez tényleg nagyon durva volt.

Csak ugye mondtam, hogy el volt jegyezve. Hát az nem változott. Én szerettem őt, de ő engem nem. Csak egy haver voltam neki, de tudta, hogy ő számomra több. És ez néha zavarta. Hibásnak érezte magát, amiért nem viszonozza az érzéseimet. Na, ez volt az, amit végül nem bírtam. A legjobb lett volna összeveszni vele. Ha mond vagy tesz valamit, amitől kiábrándulok belőle. Ha ráébreszt valami, hogy az a lány, akit szeretek, valójában nem is létezik. Jó lett volna, mi? De hiába akartam, ez nem történt meg. Rohadtul kész voltam, elhiheted. Régen egy csomót olvastam, de az se ment. Nem tudtam annyit eljárni futni. Szétestem totálisan. Ezért nézek ki úgy, mint egy csöves. Hiába próbáltam bármit, egyre idegesebb és nyomorultabb lettem.

Ahogy lenni szokott, egy kocsmában kötöttem ki. És ez az a pont, ahonnan kezd minden ködös lenni. Tudom, hogy mit akarsz mondani. Be voltam baszva, és azért. De nem, ennek semmi köze a piához. Mindenre tisztán emlékszem aznap este, kivéve egy dologra. Volt ott egy fazon akkor este. Azt mondom, hogy fazon, de gőzöm sincs, hogy tényleg egy faszi volt-e, vagy egy csaj. Fura, mi? Nem tudom felidézni se a nevét, se a hangját, se a kinézetét. De azt száz százalékos biztonsággal tudom állítani, hogy ott volt. Na, ennek az idegennek nem volt társasága. Néha az is eszembe jutott, lehet, hogy csak odaképzeltem. Tudod, marha magányos voltam, mert nem voltak ott a barátaim se. Elhúztak a városból évekkel ezelőtt. Kitaláltam magamnak egy képzeletbeli havert. Ő ott volt velem és meghallgatott. Bátorított és vigasztalni próbált. És ami ilyenkor a legfontosabb, ő fizetett.

– Meg ne halljam még egyszer – mondta nekem. – Ez nem kölcsön, hogy vissza kelljen adni. Neked erre van szükséged most.

– Tudom, igazad van. De te is leszel a helyemben. Mármint… szóval, remélem, nem, de az élet ilyen rohadt.

– Az élet rohadt, igen. Persze ha én szorulok segítségre, akkor nem foglak ellökni. Én téged soha, hiszen ismersz. De nem fogsz tartozni nekem néhány kör piáért. Ezt ne tartozásként fogd fel, hanem baráti szívességként. Az ilyesmit azért nyújtja az ember, mert szeretné. Apropó, a piáról jut eszembe. A vodka tisztán ihatatlan. Mondd csak, Bloody Maryt ittál már?

– Még nem – ráztam a fejem.

– Óóó, akkor most iszunk olyat is. Igyunk a boldog jövőre, ami vár rád, ha továbbléptél végre.

És tényleg ittunk Bloody Maryt a szebb jövőre. Egyre többet és többet. Arra még emlékszem, hogy elindulunk ketten énekelve és kézen fogva. Aztán filmszakadás, és itt ébredek. Ő meg sehol.

Fura egy történet volt, az biztos. Ha azt reméltem, hogy ettől megvilágosodok, akkor csalódnom kellett. Csak még több kérdés merült fel. Egyvalaki volt csak, akinek nem voltak ködösek az emlékei. Egy olyan ötévesforma kislány fel-alá szaladgált a kocsiban és azt mesélte mindenkinek, hogy a nagymamáját mennek meglátogatni.

– Imádok a nagyinál. Csak mostanában sokat alszik szegény, mert fáradt. Helyette egy kőtáblát nézegetünk a nevével.

Azt viszont nem tudta megmondani ő se, hogy a szülei hol vannak. Mindenki más csak foltokra emlékezett. Az öreg kínai például egy erdőben tévedt el, és egy furcsa házat talált, ahol meghúzódott éjszakára. Lakatlannak vélte, ezért nyugodtan lefeküdt, de felébredni már itt ébredt. Viszont meg volt győződve róla, hogy az 1100-as években járunk és állította, hogy csak az anyanyelvén ért. Hogy akkor miként beszélhettünk? Ezt se értette senki, hiszen rajta kívül egy utas se beszélt kínaiul. Végül a szamuráj külsejű oldotta meg a rejtélyt. Egy közös nyelvet beszéltünk, ami mindannyiunk sajátja, de nem ismertük fel, mert ösztönösen használtuk. Fogalmam se volt, hogy létezik ilyen, de kézenfekvő magyarázatnak tűnt. Alig volt időm feldolgozni a hallottakat, amikor megkocogtatták a vállamat. Odafordultam, Sophie-t láttam meg. Már ugrottam, hogy megöleljem, de szomorúan eltolt magától.

– Sajnálom, de nem lehetsz itt velem, Jerome. Neked még nem jött el az időd.

– Az időm? – néztem rá zavartan. – De hát mire?

Mire kimondtam a kérdést, a világ újra sötétedni kezdett. Már végképp nem értettem, hogy mi folyik körülöttem. Azt akartam, hogy vége legyen, pedig ez csak a kezdet volt. Akkor még nem tudtam, de egész addigi életem csak a kezdet volt.

SZOMJÚSÁG

Amikor ismét világos lett, otthon voltam, és az ágyamban feküdtem. Egyszerre minden világos lett. Csak rémálmom volt, egy szörnyű lidércnyomás. Igen, ez mindent megmagyaráz. Túlhajszoltam magam, és ez lett a vége. Ruhástól bezuhantam az ágyba, hogy vámpírokról meg vonatokról álmodjak zöldségeket. De azokat megfőzni kell és nem megálmodni, mármint az utóbbiakat. Bár vannak országok, mint Indonézia vagy Palau, ahol főznek denevérlevest. Ogi, az egyik indonéz törzsvendégem mesélte. Bár én is törzsvendég vagyok nála. A ruháimat a szennyeskosárba dobtam, és beálltam a zuhany alá. Engedtem, hogy a jéghideg víz átjárja egész testemet. Ez mindig ki tudta tisztítani a fejemet. Azaz eddig így volt, most viszont nem éreztem semmit.

– Ennyire nagy lenne a baj? – tűnődtem.

Előfordult már, hogy betegség miatt pár napra bezártam az éttermet, de csak nagyon súlyos esetekben. Vállat vontam, aztán a derekamra csavartam egy törölközőt és a gyógyszeresszekrényemhez mentem. Szerencsére volt még fejfájás-csillapítóm bőven. Beveszem egy pohár vízzel, és főzök magamnak egy teát. Tökéletes terv, gondoltam magamban. Elindultam a konyha felé, de megdermedtem, amikor megláttam, hogy az ajtóban áll valaki.

– Na, végre. Épp ideje volt, hogy felébredj.

– A… agatha? Te meg mit keresel itt? – nem értettem. Egyértelműen ő volt, de a testtartása, a hangja, ahogy beszélt. Mintha kicserélték volna.

– Köszönöm, Agatha, hogy hazavittél, és nem hagytál ott az étteremben.

– Micsoda? Ja, igen, persze, köszönöm. De ez nem válasz a kérdésemre. Hogy jutottál be ide? Miért vagy itt? És miért vagy…

– Más? Ugyan, kérlek. Erre magadtól is biztos rájöttél már. Az ártatlan kisgyerek csak álca volt. Valamikor tényleg az voltam. Mikor is? Ja igen, a nagy pestisjárvány idején.

– Akkor nem álom volt? – kérdeztem döbbenten. Agatha felkacagott. Még tapsolt is hozzá.

– Ez nagyon jó. Tudtam, hogy jól fogok szórakozni veled, Jerome, de ennyire? Azt hiszem, jobb lesz, ha leülsz.

Belém karolt és berángatott a nappaliba, ahol nemes egyszerűséggel a kanapéra lökött. Rosszul voltam. Aggasztóbbnál aggasztóbb gondolatok kavarogtak a fejemben. Lehet, hogy még mindig álmodok, vagy talán teljesen megőrültem. És ha nem? Mi van, ha mégis igaz ez az egész? Ha Agatha tényleg egy több száz éves vámpír, aki megtámadott. Akárhány éves, fel kellene öltöznöm, mert nem illendő egy szál törülközőben mutatkozni egy hölgy előtt. Igen, akkoriban sokkal prűdebb voltam.

– Mielőtt elmagyarázod, hogy mi ez az egész, felöltözhetnék? – kérdeztem, mikor végre megtaláltam a hangomat.

– Ennyire feszélyez a dolog? – kérdezte széles vigyorral. – Hidd el, sok mindent fogsz csinálni, amit a régi életedben megvetettél. Azokhoz képest semmi, hogy meglátom a pucér seggedet.

Ez a szó úgy ért, mint egy pofon. Annyira oda nem illő volt, mint egy vágás egy Picasso-festmény közepén. Vagy egy sárfolt egy márványszobron. Tőlem is távol állt a vulgaritás, de tőle?

– Nem tetszett, mi?

– Egy úrihölgy nem beszél így.

– Le van szarva, én nem vagyok úrihölgy. Legalábbis már elég régóta nem. Ha több emberéletnyi időt töltenél bálokba járó kisasszonyként, te is hányingert kapnál az egésztől. Én igenis csúnyán beszélek, ha a kedvem úgy tartja. De rendben, te még fiatal vagy. Neked még zavaró, ha mások előtt kell lóbálnod a pöcsödet. Nesze!

Azzal odadobott a kanapéra pár ruhadarabot, és hátat fordított nekem. Egyre kevésbé értettem, hogy mi folyik itt. Az elmémben háború dúlt, de legalább a zavarom elterelte a figyelmet a fejfájásomról. Vendégem meglehetősen türelmetlenül várta, hogy végezzek az öltözéssel. Nem értettem, hova a sietség. Ha tényleg halhatatlan, akkor bőven van ideje. Utána rögtön el is hessegettem a gondolatot. Még hogy halhatatlan. Ez teljesen abszurd. Nincs olyan, hogy halhatatlan.

– Nos – fordult felém Agatha, amikor jeleztem, hogy kész vagyok. – Biztos tele vagy kérdésekkel. Nehéz éjszakán vagyok túl, szóval, ha lehet, ne fájdítsd meg a fejem azzal, hogy sokat teszel fel egyszerre. De szépen lassan végigmehetünk az összesen.

– Ez… ez most a valóság? – tettem fel az első kérdést, ami az eszembe jutott.

– Hát, mit mondhatnék erre? – tárta szét a karját. – Igen, ez bizony a valóság. Már ha a mindennapi életed a valóság, és nem egy számítógépes program rabjai vagyunk. Tudod, én nem igazán bízom a szoftverekben. Már bennem volt pár évszázad, mire megjelentek. De ha ez most egy álom lenne, szerintem akkor is azt mondanám, hogy ez a valóság.

– Igaz, teljesen igazad van. Csak tudod nehéz megemészteni ezt az egészet. Még mindig nem tűnik valóságosnak, hogy… hogy…

– A cuki kislány hirtelen agyarakat növesztett, és kiszívta a véred? Ez a lényeg, buta szakács bácsi – felelte nevetve, és csavargatni kezdte a haját. – Mit gondolsz, hogyan éltem túl idáig? Senki se számít rá, hogy meg akarom ölni, ahogy arra sem, hogy nagyon is képes vagyok rá.

– Kiszívtad a – ösztönösen a nyakamhoz nyúltam, és megkerestem a harapás helyét. Találtam is két szúrásnyomot. – Akkor én most meghaltam?

– Hát, ahogy vesszük. A halottak nem ennyire élénkek. Nem kérdeznek, nem járnak, nem szemérmeskednek – az utolsó szónál rám kacsintott, amitől belül a hideg futkosott a hátamon. De nem lettem libabőrös. – De nincs szívverésed, nem veszel levegőt, és nem érzel fájdalmat semmitől, csak a napfénytől.

Most, hogy mondta, nekem is feltűnt, hogy nem érzem a szívem dobogását, és légzésem sincs. Hirtelen elöntött a pánik. Agatha a szemét forgatva kiment a szobából. Próbáltam magamra erőltetni a légzést, de valami nem stimmelt. Be tudtam szívni a levegőt, és ki is jött. Tudtam hangokat képezni. De valahogy idegen volt az oxigén a szervezetemben. Erőt vettem magamon, hogy ne vegyek levegőt, mégse fuldokoltam. Ettől pánikolni kezdtem, és ismét forogni kezdett velem a világ, mint a konyhában. A kanapé karfáját szorítottam, de nem állt meg a pörgés.

Egyszer csak arra lettem figyelmes, hogy valami hideg csiklandozza a hasamat. Odanéztem, és egy kés nyelét láttam kiállni magamból. Kiáltva pattantam fel a kanapéról.

– Te jó isten, mi az ördög ez?

– Ez, kérlek, az egyik konyhakésed benne a gyomrodban.

– De… de miért? Agatha, miért szúrtál le? – kérdeztem magamból kikelve.

– Így könnyebb elfogadni, hogy te is egyike vagy az élőhalottaknak. Nem kell bepánikolni attól, hogy már nem lélegzel. Sok mindentől nem halsz meg, ami régen kikészített volna. Persze ez most le fog gyengíteni, de túléled.

– Akkor én most… – nem bírtam kimondani. – Én most vámpír vagyok?

– Ah, végre egy okos kérdés. Nem, nem vagy vámpír. Legalábbis még nem vagy az. Te most egy szívós és okos zombi vagy. Többé-kevésbé – tette hozzá tűnődve. – Ha teljes értékű vámpírrá akarsz válni, akkor innod kell vért, méghozzá embervért. És olyat, amit te szívsz ki egy eleven áldozat nyakából. Nem sétálhatsz be csak úgy a hematológiára egy kis nasiért. Később igen, de az első alkalomnál nem lehet csalni.

– És mi van, ha nem akarok teljes értékű vámpír lenni?

– Akkor szenvedni fogsz, Jerome. A napfény így is megöl, ha kimész az utcára, vagy nem húzod be a függönyöket. Megkaptad az összes hátrányát a vámpírlétnek. Ha nem iszol, csak éhesebb és nyomorultabb leszel.

– De van más ennivaló is itthon. És különben is, téged sokszor láttalak enni – tettem hozzá diadalmasan. – Én nem leszek szörnyeteg.

– Nos, akkor mire vársz? Szabad enni.

Agatha bujkáló mosollyal a konyha felé intett. Ahogy elindultam, tudatosult bennem, hogy mennyire mardos az éhség. A hűtőben volt még a tegnapról maradt burgundi marharaguból. Otthon se csinálják jobban. Nem mindig eszem otthon olyasmit, ami az étlapon is fönt van, de a kedvenceimmel kivételt teszek. Szedtem egy nagy tányérnyit és beraktam a mikróba, utána a kamrába mentem egy bagettért. Megterítettem magamnak, és leültem enni. Normális esetben már betöltötte volna az orromat a hús, a bor és a fűszerek mennyei illatkeveréke, de a ragu szagtalan volt, mint Grenouille. Csalódott voltam, hogy eltűnt a szaglásom, de betudtam az élőhalott-állapot mellékhatásának. Furcsamód nem kívántam kifejezetten a ragut.

A harmadik kanálnál tartottam, amikor émelygés fogott el. Szörnyen fájt a hasam, és ennek semmi köze nem volt a késhez. Sőt, amikor lenéztem, azt láttam, hogy a kés már nincs is ott, vérezni viszont nem vérzek különösebben. Nem emlékeztem, hogy mikor húztam ki, de nem állhattam le ezen töprengeni. Sokkal fontosabb volt számomra, hogy borzalmas hasfájás gyötör. Térdre estem a padlón, és hányni kezdtem. Nem sokat ettem, így nagyrészt csak öklendeztem, de az élmény nem volt kevésbé borzalmas.

– Menj arrébb! – Agatha közeledett egy vödörrel és a felmosóronggyal. – Ez történik, ha mást akarsz enni. Én eszem és iszom a látszat kedvéért, de nem lakat jól. Igazad van, én nem hányom össze magam, de annak oka van – magyarázta, miközben felmosta a padlót. – Én már ittam vért. Jó sokat, és attól megerősödtem. Az ízeket most se érzem. Most biztos azt hiszed, hogy szörnyű dolog kiszívni egy ember vérét, pedig hozzá kell szoknod. Elkerülhetetlen, hogy megtedd.

Erről az őrültségről hallani se akartam. Már a gondolatától is rosszul voltam, hogy megharapjak egy embert, kiszívjam a vérét, és ugyanerre a kárhozatra ítéljem. Minden porcikám tiltakozott ellene. Mardosott az éhség, de tudtam, hogy képes vagyok visszatartani. Olyan leszek, mint Dietrich atya, minden kísértéstől elzárkózok. A gondolataim kiütközhettek az arcomon, mert Agatha megjegyezte.

– Úgy látom, te sokára fogsz inni.

– Csodálkozol? Nem akarom, hogy többen erre a sorsra jussanak.

– Erre? Mármint a vámpírságra gondolsz? – Agatha felnevetett. – Na, akkor most figyelj nagyon, mert ez fontos. Vagyis, ezek fontosak.

Felnéztem rá. Most tényleg komoly képet vágott. Nem volt nyoma bujkáló gonosz mosolynak. Nem tudtam, mi lehet fontosabb annál, hogy nem ehetek többet. Visszafojtott lélegzettel figyeltem, aztán eszembe jutott, hogy nincs is lélegzetem.

– Először is, nem tudsz mit tenni a vámpírok szaporodása ellen. Mindenhol ott vagyunk. Ha a bécsieket meg is állítod, akkor teremtődnek újak Szingapúrban, Fokvárosban, Canberrában, vagy bárhol a világon. De nem vagyunk olyan sokan, mint hiszed. Ha mindenki átváltozna, akinek kiszívják a vérét, akkor alig lenne már ember, és akkor nem tudnánk kikből táplálkozni. A valóság picivel bonyolultabb. Vannak emberek, vámpírok, egyszerű élőholtak, és gúlok.

– Gúlok? Mint az Ezeregyéjszakában?

– Nem pont úgy, de onnan vették a nevet, az emberi szolgákhoz. Valahogy jelölni kell őket is. A lényeg, hogy ha kiszívják a véredet, akkor meghalsz. Ez igaz emberre, vámpírra, mindenkire. A trükk az, hogy vámpírként megitathatsz másokat a véreddel. Csak pár korty kell. Az eredmény attól függ, hogy mikor csinálod. Ha valakinek kiszívtad a vérét, és a halál torkában találja magát, akkor kell vért itatni vele, hogy élőhalott legyen.

– Akkor én is ittam a véredből? – kérdeztem elborzadva.

– Nem is keveset. Teljesen öntudatlan voltál persze, fogalmad se volt róla, hogy mit csinálsz. Csak nyelted, amit a torkodba öntöttem. Ettől a ponttól elvileg vámpír vagy, de mint mondtam, a képességeid meglehetősen korlátozottak, amíg nem tulajdonítod el valaki más vérét.

– És miért ne ihatnám más vámpírok vérét?

– Óóó, ez egy nagyon jó kérdés – csillant fel a szeme. – Sokan évek múlva merik csak ezt feltenni. Nos, a vámpírvér sokkal hatékonyabb. Attól félisteni magaslatokba emelkedhetsz, csak van két bökkenő. Egyrészt a többi vámpír megérzi rajtad, hogy mit tettél. Ez nyomot hagy; más lesz a kisugárzásod. És ezt nem veszik jó néven, mert ugye a szaporodásunk nem túl egyszerű. Másrészt jelen pillanatban esélyed se lenne leteperni egy igazi vámpírt. Simán széttépnének, ha nem segítek. És tévedés ne essék, eszembe sincs segíteni vámpírokat levadászni. Márpedig vadászni kell. Ha nem erőszakkal veszed el tőlük, akkor nem fog csillapodni a szomjad.

– Oké, eddig értem – feleltem, és sétálni kezdtem körbe a nappaliban. Könnyebb volt így gondolkodni. – És mi a helyzet a gúlokkal? Azt mondtad, ők emberi szolgák.

– Igen – bólintott. – Ők olyanok, akik kaptak vért, de nem haltak meg. A vámpírvér rájuk is hatással van. Szívósabbak, ügyesebbek, gyorsabbak és erősebbek az embereknél. Persze ha egy gúlt megölnek, az csak simán halott lesz. A véradás időzítése rengeteget számít.

– Nem értem, miért akarna bárki vért inni.

– Miért drogoznak, Jerome? Az ártalmasabb is, mégis csinálják. A vámpírvértől tényleg jobbak lesznek. Addiktív nagyon, de nem rövidíti le az életed, és nem leszel impotens vagy agyhalott. A mi vérünk a tökéletes drog.

– És mi van, ha nem akarok részt venni ebben? – kérdeztem dacosan. – Mi van, ha kiszállok?

– Kiszállsz? – visszhangozta Agatha. – Nem lehet kiszállni.

– Szerinted, de én igenis ki tudok szállni.

Azzal abbahagytam a körözést, és az ablakhoz siettem. Feltéptem, és az egyik lábammal a párkányra léptem. Arcomba csapott a hideg éjszakai levegő, bár ezt inkább csak sejtettem, mint éreztem. Minden eltompult. Nemcsak az, ami fájdalmat okozhat, de az ízek is. Lenézve elbizonytalanodtam. Hősiesen hangzott, hogy véget vetek az életemnek és megfosztom a világot egy szörnyetegtől, de élni akartam. Lehet, a hősök nem ismerik be, de én igenis féltem a haláltól. Régebben se tudtam volna megtenni, és azóta se lettem bátrabb.

– Komolyan az a terved, hogy inkább megölöd magad? Hidd el, nagyon jól meglehetsz vámpírként, csak kevesebb dolgot fogsz megenni.

– És a főzés? – kérdeztem elborzadva. – Az az életem.

– Akkor intézd el, hogy továbbra is az legyen. Arra gondolom rájöttél, hogy a kóstolásoknál mindig hazudtam neked. Nem éreztem semmit.

– Tönkremegy a karrierem, ha nem érzem az ízeket – fakadtam ki.

– Ugyan már, rutinból meg tudod csinálni. Egyébként, ha megerősödsz, akkor újra ehetsz mindent. Íze nem lesz az ennivalónak, de meg tudod csinálni szerintem. Ezért változtattalak át.

– Micsoda? – utolsó mondata villámcsapásként ért. – Látni akartad, ahogy ízérzés nélkül főzök? Erről szólt az egész?

– Igen. Miért, mit hittél? Hogy valami grandiózus terv része volt? Dehogy, csak unatkoztam. Ennyi év után nem sok minden köti le az embert. Viszont itt volt Bécs legjobb szakácsa, akit jó poénnak tűnt egy kis kihívás elé állítani. Egyébként az jó ötlet volt, hogy az éttermed fölé költözz. Így nappal nem kell sétálnod.

Hát azt lesheti, hogy a játékszere legyek, gondoltam dacosan. Összeszedtem minden bátorságomat, és kiugrottam az ablakon. Azóta se tudom, honnan jött az a hirtelen vakmerőség, de egy pillanat alatt eldobtam magamtól az életet.

Nagyon furcsa érzés volt zuhanni. Rohamosan közeledett a járda, és nem is laktam magasan. Mégis, egy örökkévalóságnak tűnt, mire becsapódtam. Mintha megállt volna minden. Az egész világ vigyázzban állt, és úgy tisztelgett nekem, ahogy elhaladtam mellette a létből a nemlétbe vezető úton. Behunytam a szemem, hogy búcsút mondjak az ambícióimnak és keblemre öleljem rég nem látott szeretteimet. Aztán ezeknek a mély, költői gondolatoknak meglehetősen profán módon szakadt vége, ahogy az aszfaltnak csapódtam, és halál helyett csak éles fájdalmat éreztem.

Zúgott a fejem, a fülem pedig csengett. Szinte üdítő volt igazi fájdalmat érezni a sok tompaság után. Bár nem tagadom, frusztrált a helyzet, hiszen nem ez lett volna a cél. Furcsa volt, hogy ez jobban fájt, mint a késszúrás. Talán ennyivel gyengébb vagyok most már? Ahogy ezen gondolkodtam, két láb lágy koppanását hallottam magam mellett.

– Most boldog vagy? – hallottam Agatha hangját a sípoláson keresztül. – Eltört majdnem az összes csontod, és összevérezted a járdát. Kész szerencse, hogy üres az utca. Na, gyere, kelj fel! Vissza kell mennünk, mire felkel a nap. Az tényleg megölne, de nem hiszem, hogy a hősiességed kitartana, mert az borzasztó fájdalmas.

Miközben beszélt, felemelt a földről, és húzni kezdett. Nehezen jártam a törött csontjaimmal, ezért nem tudtam segíteni neki. Szörnyű volt ez a tehetetlenség. Hagyni, hogy kiszolgáljanak, miközben nem vagy más, mint teher. Hogy eltereljem a figyelmet a kínzó fájdalomtól és a még annál is kínzóbb érzésektől, feltettem neki az első kérdést, ami eszembe jutott.

– Te égtél már meg?

– A naptól? Igen. Persze, amint látod, nem vagyok halott, szóval túléltem. De fájt mindenem évekig.

– Évekig? – szörnyedtem el.

– Igen, évekig. Már nem fáj, de nem gyógyultak be a sebek teljesen. A ruhám miatt nem látszik, de a hasam meg a hátam tele van hegekkel. Ha jó fiú leszel, egyszer megmutatom. Hidd el, nem akarod azt. Pláne úgy, hogy nem akarsz inni.

Ezen elgondolkodtam. Bár akkor és ott biztos nem vallottam volna be neki, lehetett valami abban, amit mondott. Ha elégek, akkor nem egy pillanat alatt lesz vége. Hosszú, gyötrelmes kínhalált meg nem akarok magamnak.