Borítószöveg

Mindenki vágyik valamire: szeretetre, gazdagságra, családi otthonra.
De hogyan lesz ebből a vágyból pusztító erejű, elvakult megszállottság?
És mire képes az ember, hogy megszerezze, amit akar?

London, 1670. Két váratlan látogató érkezik a Temze partján álló, szegényes raktárépülethez – nem ismerik egymást, és nem sejtik, hogy ez a találkozás örökre megváltoztatja az életüket. James Avery, a gazdag nemesúr egykori szeretőjét keresi, akit több mint húsz éve elhagyott. Most azonban mindenét felajánlaná a nőnek: a vagyonát, a nemesi címét és a király kegyét. Meg van győződve ugyanis arról, hogy egyedül az egykori szerető, Alinor adhatja meg számára azt, amire vágyik – egy fiút, aki az örököse lehet.

A másik látogató egy gyönyörű, Velencéből érkezett özvegyasszony, aki gyászhírrel érkezik. Livia azt állítja, a férje – Alinor fia – meghalt, belefulladt a Velencei-lagúna sötét vizébe. Az itáliai özvegy hamarosan elbűvöli az anyósa családját, és egy gyors meggazdagodással járó üzlet ígéretével kecsegteti őket. Van azonban valami a viselkedésében és az általa előadott történetben, ami felkelti Alinor gyanúját. De vajon hogyan tudná kideríteni az igazságot?

A füvesasszonyban megismert szereplők története folytatódik Philippa Gregory új regényében. A polgárháború utáni Londonban és Velence aranytól ragyogó utcáin játszódó történet erős, önálló nőket mutat be, akik mindenre készek, hogy boldoguljanak egy férfiak uralta világban.

Fordította

Gázsity Mila

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Philippa Gregory: Dark Tides

Atria Books, an imprint of Simon & Schuster, Inc.,

New York, 2020

Copyright © 2020 by Levon Publishing Ltd.

Hungarian translation © 2022 Gázsity Mila

Magyar kiadás © 2022 Libri Könyvkiadó, Budapest

ISBN 978-963-604-112-0

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Kiss Béla

A szöveget gondozta Varga Anita

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Szalkai Diána

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A könyv kitalált történet.

A benne szereplő nevek, személyek, helyszínek és

történelmi események a szerző képzeletének termékei.

Bármilyen hasonlóság valós eseményekkel, helyszínekkel,

élő és halott személyekkel kizárólag a véletlen műve.

London, Southwark, Reekie-rakpart
Szent Iván-nap előestéje

Kedves Ned, legdrágább bátyám!

A tudomásodra kell hoznom, hogy levél érkezett Rob feleségétől Velencéből.

Rossz hír van benne. A legszörnyűbb hír. Az áll benne, hogy Rob vízbe fúlt meghalt vízbe fúlt. Rob felesége özvegye azt írja, hogy Angliába jön a gyermekükkel. Azért írok most neked, mert képtelen vagyok elhinni, mert biztos vagyok benne, hogy erről azonnal tudni akarsz. De fogalmam sincs, mit is írjak.

Ned… Hiszen te is tudod, megérezném, ha a fiam halott lenne.

Ám biztos vagyok benne, hogy nem az.

A lelkemre esküszöm, nem halt meg.

Majd megint írok, amint a felesége megérkezik, és beavat bennünket a részletekbe. Azt fogod mondani Azt hiszem, azt fogod mondani… hogy becsapom magam… hogy nem tudom elhinni a hírt, és azt képzelem, hogy rajtam kívül mindenki téved.

Nem tudom. Nem tudhatom. Mégis biztos vagyok benne.

Sajnálom, hogy ilyen szörnyű szomorú levelet kell írnom. Az nem lehet, hogy Rob meghalt, és én nem éreztem meg. Megéreztem volna. Lehetetlen, hogy megfulladt.

Már hogyan is történhetett volna, hogy én felszínre buktam az árból, ő viszont huszonegy évvel később lesüllyedt a mélybe?

Szerető húgod,

Alinor

Mint mindig, imádkozom az egészségedért. Írj!

London, 1670. Szent Iván-nap előestéje

A rozoga raktárépület a folyó mostohább partján állt, a déli oldalon, ahol beépítettek minden talpalatnyi helyet, és a hajók nevetségesen csekély rakománya alig hozott hasznot. A Londonba tartó gazdag szállítmányok elsuhantak mellette, továbbhajóztak felfelé, a félig megépült, új vámházhoz, amelynek világos kőhomlokzata úgy terpeszkedett a sebesen áramló folyó partján, mintha a habzó, mocskos víz minden cseppjére adót akarna kivetni. A fürge, kis bárkák úgy vontatták el a nagyobb hajókat a jelentéktelen rakodópartok mellett, mintha a kis kikötők sora csak a vízen hányódó hordalék lenne: csupa rothadó faág és kő. Napjában kétszer még az apadó víz is a sorsukra hagyta őket, visszahúzódott, és a nyomában csak bűzölgő iszap maradt, láthatóvá váltak a hínárral belepett mólók, amelyek ősi csontvázként emelkedtek ki a folyómederből.

A szóban forgó raktárépület – a többivel együtt, amelyek mellé zsúfolódtak, akár az ügyetlenül polcra állított könyvek, és ide-oda dőltek, szinte ráhajolva a sötét csatornára – mohón vágyott a vagyonra, amely az új király hajójával érkezett az országba. A hajó annak idején Oliver Cromwellé volt, az ország pedig hajdan szabad volt. A folyó menti kereskedelemből élő, szegény kereskedők sokat hallottak az új királyról és a Whitehallban berendezett pompás udvartartásáról, csakhogy ők semmit sem nyertek az uralkodó visszatérésével. Egyetlenegyszer látták csak, amikor a királyi zászlókkal feldíszített bárkán elhajózott előttük, aztán soha többé: a király sosem mutatkozott a folyó déli partján, a város keleti részén. Nem olyan hely volt, ahová bárki szívesen ellátogatott volna, inkább olyan, ahonnan elmenekültek az emberek; ide ugyan sosem érkezett előkelő hintó vagy nemes paripa. A visszatért király nem mozdult ki a londoni Citytől nyugatra eső városrészből, ahol arisztokratikus származású kalandorok és nemesi címmel felruházott szajhák vették körül – mindannyian eltökélten hajszolták a test örömeit, és bíztak abban, hogy a hazárdjátékosok szerencséje megmenti őket a kilátástalan helyzetükből: jó sorsáért egyikük sem tett semmit.

Ez a kis ház azonban éppoly szívósan ragaszkodott a régi puritán elvekhez, a szorgos munkához és a takarékossághoz, mint a környező épületek a rakpart pereméhez – legalábbis ezt gondolta az előtte álló férfi, miközben úgy bámult fel az ablakokra, mintha abban reménykedne, hogy megpillanthat odabent valakit. Barna öltözéke takaros volt, a kabátja ujját és gallérját díszítő csipke feltűnően szerénynek tűnt ebben a pazarló divatjáról híres korban. A lova türelmesen álldogált mellette, míg ő szemügyre vette a raktárépület kopár homlokzatát, a falra erősített emelőcsigát, a kitárt kétszárnyú ajtót, majd a zavaros folyó felé fordult, ahol a rakodómunkások monoton hangon énekeltek, hogy tartsák a ritmust, miközben dobálták egymásnak a súlyos, gabonával teli zsákokat, amelyek végül a partra húzott, lapos fenekű bárkába kerültek.

A rakparton ácsorgó úriember itt éppoly idegennek érezte magát, mint az udvarnál tett ritka látogatásai alkalmával. Mintha ebben az új Angliában sehol sem találta volna a helyét. A fényes, zsivajgó palotákban egy bonyolult múlt megfakult emlékének tekintették, akinek megpaskolták a hátát, aztán tettek neki valami gyorsan feledhető ígéretet. A bermondsey-i rakpartra sem illett oda: jómódú mihaszna volt a dolgozó férfiak között, egy néma alak a darucsiga csikorgásának, a kövön végiggördített hordók döngésének zajában, a harsány hangú parancsok, a verejtékező rakodómunkások között. Az udvarnál mintha mindig az önző öröm hajszolásának az útjában állt volna – az udvaroncok számára túl szürke, túl unalmas volt. Itt pedig a munkát akadályozta, amelyben az emberek mintha nem egyének lettek volna, hanem egyként mozduló fogaskerekek – mintha már a munka sem lett volna a régi, és az emberek holmi új, fájdalmas gépezet elemeit alkották volna. Arra gondolt, hogy a világ immár nem egységes: fel van osztva udvarra és országra, győztes és elveszett lelkekre, protestánsokra és eretnekekre, királypártiakra és Cromwell híveire, a méltánytalanul áldottakra és az igazságtalanul elátkozottakra.

Oly távolinak érezte a saját világát, amelyben természetesnek vehetett bizonyos apró fényűzéseket – a forró vízzel teli porcelánkannát a hálószobájában, a reggelente kikészített tiszta ruhát, a szolgákat, akik mindent elvégeznek helyette –, ám tudta: most alá kell merülnie e dolgos világba, ha helyre akarja hozni a maga okozta kárt, ha boldoggá akar tenni egy jólelkű nőt, ha be akarja gyógyítani a saját kudarca által ütött sebeket. A királyhoz hasonlóan ő is azért jött, hogy mindent helyreállítson.

A lovát kikötötte egy oszlop vasgyűrűjéhez, kilépett a rakodópart szélére, és lenézett a móló melletti rámpára kihúzott lapos fenekű bárkába.

– Honnan jöttek? – kiáltotta le a férfinak, akit a hajó kapitányának vélt, mivel ő felügyelte a kirakodást, és ő pipált ki minden behordott zsákot a nyilvántartásban.

– Sussexből, a Sealsea-szigetről. – A hajós ismerős kiejtéssel beszélt. – Egész Angliában nincs jobb gabona a sussexinél – sandított fel rá hunyorogva a férfi. – Tán gabonát akar venni? Vagy Sussexben főzött sört? Sózott halat? Mert az is van.

– Nem vásárolni jöttem – felelte az idegen, és a szíve nagyot dobbant, amikor meghallotta a sziget nevét, amely hajdan az otthona volt… amely a nő otthona volt.

– Hát persze, a hölgyek előkelő mulatságán akar táncolni, csakis azért jött ide! – tréfálkozott a kapitány, mire az egyik rakodómunkás felröhögött. Az úriember nem törődött a pimaszságukkal, hátat fordított nekik, és ismét a raktárra meredt.

A sarkon álló épület jómódúnak tűnt a düledező, háromszintes, régi hajógerendákból és deszkákból összetákolt szomszédjai mellett. Valamivel távolabb, ahol a Neckinger folyó mocskos vize zubogva beleáradt a Temzébe, a rakparton egy akasztófa magasodott, rajta egy rég kivégzett férfi teste lógott; kifehéredett csontjait csak néhány megmaradt ruhafoszlány tartotta össze. Egy kalóz, akit büntetésből felakasztottak, majd intő jelként ott hagytak a többiek számára. Az úriember megborzongott. El sem tudta képzelni, hogy az asszony, akit annak idején ismert, hogyan képes mindennap elviselni a lánc kellemetlen, csikorgó zaját.

Persze azt is tudta, hogy a nőnek nem volt választása, és megtett minden tőle telhetőt, amit itt, a rakparton lehetett. Látszott, hogy a raktárépületet felújították, átépítették. Valaki pénzt és időt áldozott arra, hogy a ház déli sarkára kis tornyot építsen, ahonnan ki lehet látni a Temzére és a Neckinger folyóra. A nőnek csak ki kellett lépnie az üvegezett ajtón, hogy az apró erkélyről keletre, a tenger felé tekinthessen, vagy nyugatra, a City, esetleg a beljebb fekvő Szent Megváltó-dokk felé. Ha kinyitotta az ablakot, hallhatta a sirályok rikoltását, figyelhette az apályt és a dagályt, a rakpartra beérkező árukat. Talán az otthonára emlékeztette, és lehet, hogy voltak éjszakák, amikor a folyóról felszálló köd az eget ugyanolyan szürkére festette, mint amilyen a víz volt – ilyenkor talán ott ült, és régi éjszakákat idézett fel magában, a vízimalom kerekéről lezubogó víz robaját. Néha talán észak felé pillantott az örvénylő folyón túlra, elnézett a keskeny utcák felett, ahol szatócsok és markotányosok kínálták a portékájukat, a mocsarak irányába, amelyek felett tengeri madarak repkedtek, vijjogtak; talán az északi dombokra gondolt, a határtalan égre annak a férfinak az otthona felett, akibe egyszer szerelmes volt.

Az úriember odament a bejárathoz – az épület szemmel láthatóan egyszerre volt otthon, üzlethelyiség és raktár –, felemelte a lovaglópálcáját, elefántcsont fogantyújával határozottan bekopogtatott, majd várt: visszhangzó léptek közeledtek a fapadlós folyosón, aztán nyílt az ajtó. A szennyes munkakötényt viselő szolgálólány elképedve bámulta a mesés prémet a francia divatú kalapon meg a tükörfényesre suvickolt csizmát.

– Szeretném, ha… – Most, hogy eljutott idáig, a férfinak rá kellett ébrednie, hogy nem tudja, milyen nevet használ a nő, és azt sem, hogy hívják a raktárépület tulajdonosát. – A ház úrnőjével szeretnék beszélni.

– Melyikkel? – követelt választ a lány, és mocskos kezét zsákvászon kötényébe törölte. – Mrs. Reekie-vel vagy Mrs. Stoney-val?

A férfinak a lélegzete is elállt, amikor meghallotta az asszony férjének és lányának a nevét, s arra gondolt, hogy ha ennyitől összerezzen, akkor vajon mit fog érezni, amikor szemtől szemben állnak. Összeszedte magát.

– Mrs. Reekie-vel – felelte. – Vele kívánok beszélni. Itthon van?

A szolgálólány valamivel szélesebbre nyitotta az ajtót, de nem tárta ki udvariasan; mintha még sosem fogadott volna látogatót.

– Ha egy rakományról van szó, akkor menjen az udvarra nyíló kapuhoz, és keresse meg Mrs. Stoney-t!

– Nem rakományról van szó. Mrs. Reekie-hez jöttem látogatóba.

– Miért?

– Szólna neki, hogy egy régi ismerőse jött el hozzá? – válaszolt türelmesen a férfi. Nem merte megmondani a nevét. Lovaglókesztyűs kezéből egy ezüst hatpennys hullott a lány munkától piszkos tenyerébe. – Kérje meg, hogy fogadjon! – erősködött. – És küldjön egy lovászfiút, aki bevezeti a lovamat az istállójukba!

– Nincs lovászunk – felelte a lány, a kötényzsebébe csúsztatta az érmét, majd tetőtől talpig végigmérte a látogatót. – Csak a fuvaros, az istállóban egyedül az igáslovaknak van helyük, az udvaron pedig a hordókat tároljuk.

– Mondja azt a kocsisnak, hogy vigye a lovamat az udvarra! – utasította a férfi.

A lány épp csak annyira nyitotta ki előtte a bejárati ajtót, hogy beléphessen rajta, de nem csukta be mögötte, így a rakparton mindenki láthatta, ahogy ott áll sután az előtérben, az egyik kezében a kalapja, a másikban a lovaglópálcája és a kesztyűje. A szolgáló egyetlen szó nélkül megkerülte, és a helyiség végéből nyíló ajtóhoz ment. Onnan kikiabált, hogy valaki nyissa már ki az udvari kaput, mert ugyan nem szállítmány érkezett, csak valami úriember egy lóval, de nem akarja kint hagyni a rakparton. A férfi mélységes zavarában körülnézett az előtérben, a tekintete végigpásztázta a fatáblás ajtókat, a magas kőküszöböket, amelyek egy árvíznek is ellenálltak volna, a keskeny, fából ácsolt lépcsőt, az egyetlen széket. Szívből kívánta, bár sose jött volna ide.

Mindig is azt hitte, hogy az itt élő nő ennél jóval szegényebb. Elképzelte, ahogy egy rakpartra néző ablakocskán át árulja a gyógyírjait, hajóskapitányok ringyóinak és hajósok feleségeinek a szülésénél segédkezik. Magában arra jutott, hogy biztos nélkülöznie kell, a gyermek ruháját foltozgatja, megvonja magától a falatot, hogy zabkását tehessen a kisfiú elé, mindenfélével próbálkozik, hogy megéljenek valahogy. Úgy gondolt rá, mint amilyen akkor volt, amikor megismerte: szegény, de büszke asszony, aki megdolgozik minden árva pennyért, de sosem kéregetne. Eredetileg úgy vélte, hogy a rakparti épület valamiféle vendégszállás, és remélte, hogy a nő a háztartást vezeti benne; imádkozott, nehogy ennél szörnyűbb kenyérkeresetre kényszerüljön. Minden évben levelet írt neki, amelyben minden jót kívánt, elmondta, hogy még mindig gondol rá, és a pecsét alá aranypénzt rejtett – de az asszony sosem válaszolt. Azt sem tudta, hogy egyáltalán kézhez kapta-e a küldeményt. Eddig nem engedte meg magának, hogy felkeresse a folyóparton álló, kis raktárépületet, még a kísértésnek is ellenállt, hogy arrafelé csónakázzon, és kiderítse, melyik a nő ajtaja. Félt attól, amit esetleg láthat. Idén azonban, ebben a különleges évben, ebben a hónapban és ezen a napon mégis eljött.

A szolgáló döngő léptekkel visszamasírozott az előtérbe, és bevágta a bejárati ajtót, hogy kizárja a rakpart zaját, a kinti vakító fényt. A látogató most először érezte, hogy végre bebocsátást nyert a házba, nem csak egyszerűen ledobták az előtérben, mint egy bálát.

– Hajlandó fogadni? Mármint Mrs. Reekie? – kérdezte, de alig tudta kimondani a nő nevét.

Mielőtt a lány felelhetett volna, kinyílt az egyik távolabbi ajtó, és egy harmincas éveiben járó nő lépett ki a folyosóra. A kereskedőfeleségek sötét, tiszteletre méltó öltözékét viselte, felette egyszerű munkakötényt, amelyet szorosan megkötött karcsú derekán. Illedelmesen magas, fehér, dísztelen gallérja ezekben a pompakedvelő időkben cseppet sem számított divatosnak. Hátrafésült, aranybarna haját szinte teljesen eltakarta a fehér főkötő. A szemöldökét gyakran összevonhatta, mert a szeme sarkánál néhány apróbb, a homlokán pedig egy mély ránc húzódott. Nem sütötte le a szemét, mint a puritán nők, ám nem is kokettált, ahogy az udvarnál szokás volt. Jamesen ismét elhatalmasodott a rettegés, amikor megérezte magán Alys Stoney átható, barátságtalan tekintetét.

– Szóval maga az – szólalt meg a nő. Nem tűnt meglepettnek. – Annyi idő után megint.

– Igen, én vagyok – felelte a férfi, és mélyen meghajolt. – Huszonegy év után megint.

– Most nem megfelelő az alkalom – szögezte le nyersen Alys.

– Nem jöhettem előbb. Beszélhetnénk?

A nő alig érzékelhetően biccentett.

– Gondolom, beljebb akar kerülni – vetette oda udvariatlanul, majd elindult a szomszéd helyiség felé, és intett, hogy a férfi átlépheti a magas küszöböt. Egy apró ablakon át kilátás nyílt a folyó túlsó partjára – bár szinte teljesen eltakarta a lekötözött vitorlájú árbócerdő –, valamint a ház előtt húzódó, zajos rakpartra, ahol a szekérről lerakodó kikötői munkások épp hordókat gurítottak be a raktárház udvarára. Alys behajtotta az ablaktáblát, hogy a rakodók ne láthassák, amint egy egyszerű, fából faragott szék felé vezeti a férfit. Amikor James leült, a nő megállt, és az egyik kezét a kandallópárkányon nyugtatva úgy meredt a hideg tűzrostélyra, mintha bíró lenne, aki a látogató fölé magasodva épp a büntetést fontolgatja.

– Küldtem pénzt, minden évben – bökte ki sután a férfi.

– Tudom – felelte Alys. – Egy Lajos-aranyat. Eltettem.

– Az anyja nem válaszolt a leveleimre.

– Nem is tudott róluk.

James levegő után kapott, mintha a nő gyomorszájon ütötte volna.

– Az üzeneteimet neki címeztem.

A nő vállat vont, mintha ez cseppet sem érdekelné.

– Úgy lett volna tisztességes, ha átadja neki. Bizalmas levelek voltak.

Alys arca mérhetetlen közönyről árulkodott.

– A törvény… az ország törvényei szerint a levelek az ő tulajdonát képezik… vagy vissza kellett volna juttatni őket hozzám – tiltakozott James.

A nő futólag rápillantott.

– Nem hinném, hogy bármelyikünknek sok dolga akadna a törvénnyel.

– Ami azt illeti, békebíró vagyok otthon, a grófságban – közölte kimért hangon a férfi. – És az alsóház egyik tagja. A törvény védelmezése a feladatom.

Alys fejet hajtott, de James látta, milyen gúnyosan villan meg a szeme.

– Ó, kegyelmezzen, méltóságos uram! A leveleket egyébként nem tudom visszajuttatni, mivel elégettem mindet.

– Elolvasta őket?

A nő megrázta a fejét.

– Nem. Miután kivettem a pecsét alól az aranyat, már nem érdekelt, mi áll bennük. Ahogy maga sem.

A férfi úgy érezte, elfogyott a levegője, mintha fuldokolt volna. Nem volt szabad megfeledkeznie arról, hogy ő úriember, ezzel szemben a nő korábban csak egy parasztlány volt, most pedig holmi kopott raktár úrnőjének adja ki magát. Nem volt szabad elfelejtenie, hogy annak idején gyermeket nemzett, aki e fedél alatt él, ebben a visszataszító kikötői épületben, és hogy vannak bizonyos jogai. Észben kellett tartania, hogy ez a nő tolvaj, az anyja ellen pedig még ennél is nagyobb szörnyűség volt a vád, míg ő nemesi címmel bíró úriember, és a birtoka már több nemzedék óta öröklődik a famíliájában. Előkelő társadalmi helyzetből ereszkedett le hozzájuk, hogy meglátogassa őket, és készen állt arra, hogy egy rendkívül jótékony cselekedettel segítse a nincstelen családot.

– De hát lehetett volna a levélben valami fontos! – csattant fel. – Nem volt joga…

– Lehetett volna a levélben valami fontos – bólintott a nő –, ám akkor sem érdekelt volna.

– És ő…

A nő vállat vont.

– Nem tudom, hogy mit gondol magáról. Mert az sem érdekel.

– De biztosan beszélt rólam!

A felé forduló arc pimaszul közönyös volt.

– Ó, szóval biztosan?

A feltételezés, hogy Alinor mindezen évek során meg sem említette a nevét, úgy hatott rá, mintha mellbe vágták volna; hátratántorodott a kemény széken. A nő emléke akkor sem kísérhette volna kitartóbban, ha huszonegy esztendővel korábban a karjában hal meg. Mindennap gondolt rá, minden este az imáiba foglalta, álmodott róla, vágyakozott utána. Lehetetlennek tűnt, hogy Alinornak eszébe sem jutott.

– Ha ennyire közömbös irántam, akkor minden bizonnyal az sem érdekli, hogy most miért jöttem ide – próbálta megingatni a nő magabiztosságát.

Csakhogy az nem ment lépre.

– Így van – erősítette meg. – Jól hiszi. Egyáltalán nem érdekel.

A férfi érezte, hogy a széken ülve rosszabb a tárgyalási helyzete, ezért felállt, a nő mellett elhaladva az ablakhoz lépett, és kissé kinyitotta az ablaktáblát, hogy kinézhessen. Igyekezett türtőztetni magát, és közben megpróbált megszabadulni az érzéstől, hogy a nő akarata úgy feszül neki, akár a dagály könyörtelen árja. Hallotta, hogy odakint a bárka ütközőpárnája nekisúrlódik a kőszegélynek, amikor az áramlás meg-megemeli a hajót a rámpán, és a vitorlák nekiütődnek a faárbócoknak. E hangok mindig is a száműzése idejére emlékeztették, ez volt az élete zenéje, amikor kémként működött, és idegennek számított a saját hazájában – nem lett volna képes elviselni, hogy ismét annyira magányos legyen, hogy megint állandó veszélyben forogjon. A szoba belseje felé fordult.

– Rövidre fogva, nem magával, hanem az anyjával szándékoztam beszélni. Magával inkább nem állnék szóba. És látni szeretném a gyermeket… a gyermekemet.

A nő megrázta a fejét.

– Anyám nem találkozik magával, ahogy a gyermek sem fog.

– Maga nem beszélhet a nevükben. Alinor az anyja, a gyermek… a gyermekem pedig immár nagykorú.

A nő nem válaszolt, csak elfordult az eltökélt arcú férfitól, és megint az üres kandallóra meredt. Jamesnek némi erőfeszítés árán sikerült uralkodnia magán, azonban önkéntelenül is felfigyelt arra, hogy Alys milyen erős, határozott vonású szépséggé érett. Tekintély sugárzott belőle, mint aki jottányit sem törődik azzal, milyennek látják, mert csak az érdekli, amivel foglalkozik.

– A fiú immár huszonegy esztendős, így maga dönthet – erősködött a férfi.

A nő továbbra sem felelt.

– De fiú, ugye? – puhatolózott James. – Fiú? Fiam van?

– Még ha huszonegy éven át küldözgette is, évi egy aranypénzért nem vehet fiúgyermeket magának – jelentette ki a nő. – Ahogy anyám idejéből sem kaphat érte egyetlen pillanatot sem. Gondolom, immár jómódú személy lett. Visszanyerte a pazar házát, a birtokait, a királya visszatérhetett a trónra, maga pedig azok közé tartozik, akik azzal vívtak ki hírnevet, hogy visszahozták Angliába, és segítettek neki visszaszerezni a régi életét? Méltóképpen meg lett jutalmazva? A király a maga igyekezetéről megemlékezett, míg másokról megfeledkezett? Sikerült könyökkel utat törnie magának a sor legelejére, ahol a király a kegyeit osztogatta, így tett arról, nehogy lemaradjon?

A férfi lehajtotta a fejét, hogy Alys ne lássa, milyen keserűvé vált az arckifejezése a gondolattól, hogy a számtalan veszély, amellyel annak idején szembenézett, csak arra volt jó, hogy egy kéjencet ültessen a trónra.

– Valóban visszanyertem a családi birtokokat és a vagyont – erősítette meg halkan. – Még csak le sem kellett alacsonyodnom, hogy kegyekért esedezzem. Amiről maga beszél, az… méltóságomon aluli. Azt nyertem el, ami megilletett. A családom a király szolgálatában ment tönkre. Megfizették a fáradságunkat. Nem kaptunk sem többet, sem kevesebbet.

– Akkor magának huszonegy aranypénz voltaképpen semmi! – vágta rá diadalmasan a nő. – Olyan kevés, hogy valószínűleg fel sem tűnt a hiánya. De visszaadom, ha ragaszkodik hozzá. Küldjem a pompás yorkshire-i udvarháza jószágigazgatójának? Mert most nem tudom készpénzben visszafizetni. Nem tartunk ennyi pénzt a háznál, egy hónap alatt sem keresünk ekkora összeget, de jövő hétre kölcsönkérem, és megadom magának.

– Nem kell a pénze. Nekem az kell…

A nő fagyos pillantásától ismét elállt a szava.

– Mrs. Stoney… – Bizonytalanul próbát tett a nő asszonynevével, és amikor az nem tiltakozott, így folytatta: – Mrs. Stoney, a birtokaimat visszanyertem, ám nincs fiúgyermekem. A nemesi címem velem száll a sírba. Én ennek a fiúnak… Rákényszerít, hogy magával beszéljek, nem pedig az anyjával, és nem is a fiammal, pedig szívem szerint ezt tenném… én egy csodát ajánlok ennek a fiúnak: úrrá teszem, gazdaggá teszem, ő az örökösöm. Ezzel az anyját is kárpótolom. Egyszer azt ígértem, hogy egy előkelő ház úrnője lesz. Ezt most megismétlem. De ragaszkodom hozzá, hogy ezt személyesen vele közöljem, hogy biztosan tudjam, értesül róla, és ő is tudatában legyen annak, milyen nagyszerű ajánlatot teszek neki. Ahhoz is ragaszkodom, hogy mindezt elmondhassam a fiamnak, mert meg kell ismernie az előtte álló lehetőséget. Készen állok arra, hogy felajánljam az anyjának a nevemet és a nemesi címemet. A fiamnak lesz apja, és lesznek ősi birtokai. El fogom ismerni a gyermekemnek… – Elhallgatott, hogy érzékeltesse az ajánlat jelentőségét. – Felajánlom a fiamnak a nevemet, az előkelő nevemet. Az anyjának pedig házassági ajánlatot teszek.

A rövid beszéd végére kifulladt. Ám nem kapott választ, a helyiségben csend honolt. Feltételezte, hogy a nő megdöbbent, mert villámcsapásként érte a rájuk szálló vagyon és jó szerencse gondolata. Felmerült benne, hogy nem találja a szavakat. De aztán Alys Stoney megszólalt:

– Ó, nem, anyám nem fog magával találkozni! – vetette oda olyan hanyagul, mintha egy vándorárust hajtott volna el a küszöbről. – És ebben a házban nincs olyan gyermek, aki a maga nevét viselné. Olyan sem, aki valaha is hallott volna magáról.

– Van itt egy fiú. Tudom, hogy van itt egy fiú. Ne hazudjon nekem! Tudom…

– Az az én fiam – válaszolta higgadtan a nő. – Nem a magáé.

– Ezek szerint lányom van?

Ettől a lehetőségtől teljesen összezavarodott. Olyan régóta foglalkoztatta a rakparton felcseperedő fiú gondolata, a fiúé, aki a könyörtelen utcákon nőtt fel, ám akit – ebben biztos volt – nagy gonddal neveltek és iskoláztattak. A hajdan szeretett nő bizonyára igazi férfit faragott belőle. Annak idején ismerte Robot, a fiát – Alinornak csakis jó természetű fiatalember kerülhetett ki a kezei közül, akit érdeklődésre, reményre és boldogságra tanított. A fejében örvénylő gondolatok közül ekkor kiemelkedett egy: hiszen lány is örökölheti a birtokait. Magához veszi, nevet ad neki, gondoskodik arról, hogy jó házasságot kössön, aztán a fiúunokájáé lehet a Northside Manor. Hitbizományt alapíthat, amelybe beleveheti az unokáját, és kikötheti, hogy az új család vegye fel a nevét. A következő nemzedékben pedig fiú születik, így fennmarad a neve, és nem ő lesz az utolsó Avery, mert lesznek leszármazottjai.

– Ő az én lányom – javította ki ismét a nő. – Nem a magáé.

A férfi elképedve meredt rá. A tekintete olyan könyörgő volt, az arca annyira sápadt, hogy Alys azt hitte, mindjárt elájul. De nem kínálta meg egy korty vízzel sem, pedig jól látta, milyen vértelen az ajka, és hogy meglazítja a gallérját.

– Nem kellene kimennie a levegőre? – érdeklődött közönyösen. – Vagy egyszerűen csak elmennie?

– A sajátjának mondta a gyermekemet? – suttogta a férfi.

Alys mindössze biccentett, de nem válaszolt.

– Elvette a gyermekemet? Elrabolta?

Alys ajka már-már mosolyra húzódott.

– Már hogy tettem volna? Hiszen ott sem volt, magától nem rabolhattam el. Maga távol volt. Olyan távol, hogy az előkelő hintója porát sem láthattuk.

– Fiú volt? Vagy lány?

– A fiú is, és a lány is az enyém.

– De melyikük volt az enyém? – követelt választ gyötrődve a férfi.

A nő vállat vont.

– Most már egyikük sem az.

– Alys, az ég szerelmére! Vissza fogja adni nekem a gyermekemet. Hogy az övé legyen a birtok… hogy megörökölje a vagyonomat…

– Nem.

– Micsoda?

– Köszönöm, nem! – vágta oda pökhendi hangon a nő.

A helyiségben csend támadt. Odakint folytatódott a kiáltozás, mivel a férfiak ugyan lecipelték a bárkáról az utolsó zsák gabonát is, de aztán elkezdték megrakni a hajót a visszaútra. A szobában hallották, hogy a francia borral és cukorral megtöltött hordókat végiggörgetik a rakparton. James továbbra sem szólalt meg, de a kezével idegesen tépkedte az elegáns csipkegallérját. Alys sem beszélt, és úgy fordította el a fejét, mintha a legkevésbé sem érdekelné a férfi fájdalma.

Aztán meglepetten megfordult, amikor az ablakon túlról a macskaköves úton közeledő kocsikerék zörgése ütötte meg a fülét.

– Ez egy hintó lenne? Ezen a környéken? – kérdezte a férfi.

A nő nem felelt, csak kifejezéstelen arccal hallgatta, ahogy a hintó nagy zajjal végiggördül a kikövezett rakparton, és lelassít a raktárépület utcára nyíló ajtaja előtt.

– Nemesi hintó? – hitetlenkedett a férfi. – Itt?

Hallották, hogy a megtorpanó lovak patája nagyot dobban, az inas leugrik a kocsi végéből, kinyitja a hintó ajtaját, majd bedörömböl a raktár ajtaján.

Alys fürgén megkerülte a férfit, átsietett a szobán, és felemelte az ablaktábla alját, hogy kikukkanthasson a rakpartra. A résen csak a hintó nyitott ajtaját látta, valamint egy hullámzó, sötét selyemszoknyát, egy apró selyemcipellőt, fekete rózsadísszel az orrán. Aztán a szolgálólány döngő léptekkel végigment a folyosón, hogy kinyissa a kopott bejárati ajtót. Nyilván hátrahőkölt, amikor megpillantotta a hintó pompás öltözékű inasát.

– A nobildonna – jelentette be az inas, és Alys végignézte, ahogy a selyemruha alja végigsuhan a hintó lépcsőjén, a macskaköves úton, majd az épület küszöbén. A pazar öltözékű nő mögött egy dísztelen szoknyát viselő személy haladt – talán valamiféle szobalány. Alys James Averyhez fordult.

– El kell mennie – szólalt meg sürgető hangon. – Nem számítottam arra… Magának most el kell…

– Válasz nélkül nem távozom innen.

– De mennie kell! – Úgy indult a férfi felé, mintha arra készülne, hogy kilökdösi a keskeny ajtón, ám ezzel elkésett. A megrökönyödött szolgálólány már benyitott a fogadószobába – selyemsuhogás hallatszott, és az ajtónyílásban megjelent a lefátyolozott ismeretlen asszony. Megtorpant a küszöbön, és egyetlen gyors pillantással végigmérte a jómódú úriembert meg az egyszerűen öltözött nőt. Aztán átvágott a szobán, átölelte Alyst, és megcsókolta mindkét orcáját.

– Szabad? Megbocsát? De nem volt hová mennem! – hadarta el egy lélegzetre, erős olasz akcentussal.

James észrevette, hogy az imént még fagyosan haragos Alys kipirul, az arcába szökik a vér, a nyaka is rózsaszín árnyalatot ölt, és látta, hogy könnyes szemmel válaszol:

– Hát persze hogy ide kellett jönnie. Nem gondoltam…

– Ő pedig a kicsikém – folytatta zavartalanul az idegen nő, és intett a mögötte álló szobalánynak, akinek a karjában egy finom velencei csipkébe bugyolált csecsemő aludt. – A maga unokaöccse… az ő fia. Matteónak neveztük el.

Alysból halk kiáltás szakadt ki, átvette a gyermeket, és amikor lenézett a tökéletes kis arcra, könnybe lábadt a szeme.

– Az unokaöccse? – szólalt meg James Avery, és odalépett, hogy szemügyre vehesse a szalagos csipkesapkával keretezett arcocskát. – Ezek szerint a gyermek Rob fia?

Még Alys indulatos pillantása sem akadályozhatta meg a hölgyet abban, hogy mélyen bókoljon, és hátravesse sötét fátylát, amely alól előtűnt élénk, szép vonású arca. Egy sötét, hold alakú szépségtapasz a rózsásra festett ajkára irányította a figyelmet.

– Megtiszteltetés, Lady…

Alys azonban nem árulta el a hölgy nevét, ahogy a férfit sem mutatta be. Csak állt feszengve, dühösen, és úgy meredt rájuk, mintha megtilthatná nekik a bemutatkozást, mintha hatalmában állna tenni róla, hogy sose ismerkedjenek meg egymással.

– Sir James Avery vagyok, a yorkshire-i Northallertonban található Northside Manor ura. – James a hölgy keze fölé hajolt.

– Nobildonna Da Ricci – felelte a nő, majd Alysra nézett. – Így kell mondani? Da Ricci? Jól mondtam?

– Igen, azt hiszem – bólintott Alys. – De biztosan elfáradt. – Az ablak felé nézett. – A hintó?

– Ó, azt béreltem! Ha kifizeti őket, máris lerakodják az utazóládáimat.

Alys riadtan kapta fel a fejét.

– Attól tartok, nincs…

– Kérem, engedje meg – avatkozott közbe udvariasan Sir James. – Mint a család barátja.

– Én fizetem ki őket! – csattant fel Alys. – Keresek pénzt. – Kilökte az ajtót, hogy utasítást adhasson a szolgálólánynak, majd az özvegy felé fordult, aki élénk figyelemmel kísért minden elhangzó szót: – Biztosan pihenni szeretne. Hadd kísérjem fel, aztán hozatok teát.

– Allora! Az angolok mindig teáznak! – kiáltotta a hölgy, és az ég felé emelte a karját. – De nem vagyok fáradt, és teát sem kérek. Félek, valamit megzavartam. Üzleti ügyben jár itt, Sir James? Kérem, maradjon! Kérem, folytassa csak!

– Nem zavart meg semmit, az úr azonban épp távozik – szögezte le Alys.

– Holnap visszatérek, addig megfontolhatja a dolgot – vágta rá Sir James, majd a hölgy felé pillantott. – Robert is önnel jött, Lady Da Ricci? Szívesen találkoznék vele. A tanítványom volt, és…

A két nő döbbent arckifejezéséből ráébredt, hogy valami borzalmas dolgot mondhatott. Alys úgy rázta a fejét, mintha azt kívánná, bár meg se hallotta volna a szavakat, és a tekintetében volt valami, ami rádöbbentette Jamest arra, hogy az olasz hölgy Rob miatt visel feltűnő gyászruhát, a kis Rob Reekie miatt, aki huszonegy éve éles eszű, tizenkét éves fiú volt, most pedig nyilván halott.

Az özvegy ajka megremegett, aztán a nő beleomlott egy székbe, és fekete kesztyűs kezével eltakarta az arcát.

– Sajnálom, annyira sajnálom! – A férfi a saját tapintatlanságától elborzadva fejet hajtott az olasz özvegy előtt, majd Alysra nézett. – Részvétem a veszteségük miatt. Fogalmam sem volt róla. Ha tudatta volna velem, nem viselkedtem volna ilyen otrombán. Annyira sajnálom, Alys… Mrs. Stoney!

A nő magához szorította a kisbabát, az apátlan kisfiút.

– Miért kellene bármit is mondanom magának? – kérdezte indulatosan. – Menjen már! És ne jöjjön vissza.

A másik nő azonban – bár az arcát eltakarta – úgy nyújtotta felé a kezét, mintha vigaszt várna tőle. A férfi önkéntelenül is engedelmeskedett, és megfogta a szűk, fekete csipkekesztyűbe bújtatott, meleg kezet.

– De hát beszélt is önről! – suttogta az olasz hölgy. – Már emlékszem. Tudom, hogy kicsoda. Ön volt a házitanító… Azt mondta, hogy amikor kisfiú volt, ön tanította latinra, és türelmes volt vele. Ezért hálás volt önnek. Nekem is elmondta.

James megpaskolta a nő kezét.

– Részvétem a veszteségéért. Bocsásson meg a faragatlanságomért!

A nő rámosolygott, és sötét szemével pislogott, hogy a könnyektől tisztábban lásson.

– Megbocsátok – felelte. – Már el is felejtettem. Honnan tudhatott volna erről a tragédiáról? De amikor legközelebb itt jár, látogasson meg, és mesélje el, milyen volt Roberto kisfiúként! Mindent el kell mondania a gyerekkoráról. Megígéri?

– Megígérem – vágta rá James, mielőtt Alys közbeavatkozhatott volna, hogy visszavonja a meghívást. – Holnap reggeli után eljövök. Most pedig magukra hagyom a hölgyeket. – Meghajolt a két nő felé, biccentett a dajkának, majd fürgén távozott, mielőtt Alys egyetlen szót szólhatott volna. Hallották, ahogy a szolgálót a lováért küldi, aztán becsapódik a bejárati ajtó. Némán ültek, és hallgatták, hogy az udvarban elé vezetik a lovát, nyeregbe száll, és elüget.

– Azt hittem, nem ez volt a neve – jegyezte meg az özvegy.

– Akkor még nem ez volt.

– Nem tudtam, hogy nemesúr.

– Akkor még nem volt az.

– Jómódú?

– Igen, azt hiszem, most már az.

– Á! – Az olasz hölgy figyelmesen végigmérte a sógornőjét. – Nem baj, hogy idejöttem? Roberto azt mondta, keressem meg a családját, ha bármi… ha bármi is… ha bármi történne vele. – Könnyáztatta arca kipirult. Előhúzott egy fekete szalaggal beszegett, apró zsebkendőt, és a szeméhez emelte.

– Dehogy – felelte Alys. – Dehogy. Érezze otthon magát, és maradjon, ameddig csak akar!

A kisbaba álmában halkan gőgicsélt, Alys pedig lejjebb csúsztatta a válláról, hogy jobban szemügyre vehesse, és meglássa Rob vonásait a ráncos, kis arcon.

– Úgy vélem, nagyon hasonlít az öccsére – suttogta az özvegy. – Ez vigaszt jelent nekem. Amikor elvesztettem az első szerelmemet, az én drága Robertómat, azt hittem, belepusztulok a fájdalomba. Csak ez a kis… ez a kis angyal… tartott életben.

Alys ajkát a meleg fejecskéhez szorította, oda, ahol erősen lüktetett egy ér.

– Milyen finom az illata! – ámult el.

A hölgy bólintott.

– Az én megmentőm. Megmutathatom a nagyanyjának?

– Odavezetem hozzá – ígérte Alys. – Ez szörnyű megrázkódtatás volt számára… mindannyiunk számára. Csak múlt héten kaptuk meg a levelét Rob haláláról, aztán három napja jött meg a Greenwichben írt üzenete. Még gyászruhánk sincs. Annyira sajnálom!

A fiatal nő felnézett rá, a szempilláján könnyek csillogtak.

– Semmiség, semmiség. Egyedül az érzés számít.

– Tudja-e, hogy anyám beteg? De feltétlenül szeretné üdvözölni. Csak felmegyek, és megmondom neki, hogy megérkezett. Hozathatok valamit? Ha teát nem is… talán forró csokoládét? Vagy egy pohár bort?

– Csak egy pohár bort és vizet kérek – felelte a hölgy. – És kérem, tudassa az édesanyjával, hogy nem szeretnék a terhére lenni. Ha most pihen, akkor meglátogatom holnap.

– Megkérdezem. – Alys visszaadta a kisbabát a dajkának, elhagyta a szobát, átvágott az előtéren, és fellépkedett egy keskeny lépcsőn.

Alinor az üvegezett saroktoronyban álló, kerek asztal fölé hajolt, és gyötrődve próbálta megfogalmazni a bátyjának szóló levélben a szörnyű hírt, amelyet maga sem tudott elhinni. A dagállyal érkező meleg szél meglibbentette gondterhelt arcába hulló, ősz hajtincsét. Körülvették a mesterségének, a gyógyfüvek tudományának az eszközei: a feje felett csokorba kötött, száradó gyógynövények hintáztak az ablakon beáramló levegőben, az illóolajok és eszenciák kis fiolákban sorakoztak a polcokon a szoba túlsó végében, alattuk a padlón jókora, bedugaszolt szájú korsóban tartotta az olajokat. Még nem volt ötvenesztendős, feltűnően szép arcvonásait még finomabbra csiszolta a fájdalom és a veszteség, szürke szeme sötétebb volt, mint a szerény ruhájának színe, karcsú derekára fehér kötényt kötött, a gallérja is fehéren ragyogott.

– Ő érkezett meg? Máris?

– Láttad a hintót?

– Igen… Épp Nednek írtam. Hogy megmondjam neki.

– Anya… ő Rob… ő Rob…

– Rob özvegye? – kérdezte habozás nélkül Alinor. – Gondoltam, hogy ő lehet, amikor kiszállt a dajka a gyermekkel. Rob kisfia?

– Igen. Olyan aprócska, és máris mennyit utazott! Kísérjem fel a hölgyet?

– Itt marad? Mintha utazóládákat is láttam volna.

– Nem tudom, hogy meddig…

– Kétlem, hogy ez elég előkelő hely lenne számára.

– Előkészítem Sarah szobáját a dajkának és a kisbabának, a hölgynek pedig felajánlom Johnnie padlásszobáját. Már korábban el kellett volna intéznem mindent, de álmomban sem gondoltam, hogy ilyen hamar ideér. Greenwichben hintót bérelt magának.

– Rob megírta, hogy jómódú özvegyasszony. Szegény úgy érezheti, semmivé lett a régi élete!

– Ahogy annak idején a miénk is – jegyezte meg Alys. – Otthontalanok voltunk, két kisbabával.

– Csakhogy nekünk nem volt bérelt hintónk és szolgálónk – mutatott rá Alinor. – És ki volt az úriember? Mert csak a kalapja tetejét láttam.

Alys tétovázott, nem igazán tudta, hogyan feleljen.

– Senki – hazudta végül. – Egy ügynök. Részesedést árult egy Guinea partjai felé induló rabszolgaszállítmányban. Azt ígérte, százszorosan megtérülne a befektetés, de számunkra túl nagy a kockázat.

– Nednek nem lenne ínyére. – Alinor lepillantott az előtte heverő levélre, amelyet a bátyjának írt, aki messze élt, Új-Angliában, és azért ment oda, mert a hazája ismét úgy döntött, hogy egy királyt fog szolgálni. – Ned sosem foglalkozna rabszolga-kereskedelemmel.

– Anya… – Alys habozott, nem találta a szavakat. – Ugye tudod, hogy semmi kétség?

– A fiam halála felől? – fogalmazta meg Alinor a tragédiát, amelyet képtelen volt elhinni.

– Itt van az özvegye. Elmondhatja személyesen.

– Tudom. Biztosra veszem, hogy amikor tőle hallom, el fogom hinni.

– Szeretnél lepihenni a kanapédra, mielőtt felkísérem hozzád? Nem erőltet meg túlságosan?

Alinor felállt, megtett fél tucat lépést a kanapéig, leereszkedett rá, Alys pedig felemelte a lábát, és eligazgatta a ruhát a bokája körül.

– Kényelmesen fekszel? Kapsz levegőt, anya?

– Igen, jól vagyok. Most már feljöhet a vendég.

Új-Anglia, Hadley, 1670 júniusa

Ned immár olyan földön élt, ahol nem voltak királyok, ám ez nem jelentette azt, hogy ne lett volna hatalomgyakorlás sem. Hadley város tanácsának egyik tagja kicsörtetett a város északi kapuján, felkaptatott a folyó mellett húzódó töltésre, majd a túloldalán lesietett a rozoga, fából ácsolt mólóhoz, hogy rávágjon a rozsdás vasrúdon lógó, régi lópatkóra, és a fémes hang odaszólítsa a révészt, bármerre legyen is. Ned kilépett a kétszobás kis ház hátsó udvaráról, felmászott a töltésre, megállt a tetején, és a földes kezét törölgetve lenézett az elöljáróra.

– Nem kell ekkora zajt csapni. A kertben voltam.

– Edward Ferryman?

– Az vagyok. Ahogy azt maga is pontosan tudja. Át akar kelni a komppal?

– Nem. Azt hittem, talán az erdőben lehet, és a kompért kongattam, hogy hozza át magát.

Ned egy szót sem szólt, csak a felvont szemöldöke jelezte, mit gondol a személyről, aki a kompot hívja, nem a révészt.

A férfi meglengette a kezében tartott papírt.

– Hivatalos irat. A városba hívatják.

– Pedig én nem hagyhatom itt a Quinnehtukqutot. – Ned a nyári zátonyok között lassan áramló folyó felé intett.

– Mit?

– A folyót. Ez a neve. Hogyhogy nem tudja?

– Mi Connecticutnak hívjuk.

– Egykutya. A szó azt jelenti: „hosszú folyó”, hosszú, árapályos folyó. Napközben csak úgy hagyhatom itt a révet, ha marad helyettem valaki a tutajnál. Igazán tudhatná. Maga a város rendelkezett így.

– Ez tán francia szó? – kérdezte kíváncsian a másik férfi. – Az a Quin… mindegy, bárhogy is mondta. Maga a francia nevén nevezi a folyót?

– Az indiánok nevezik így. A Hajnalföld népe.

– Mi nem így hívjuk őket.

Ned vállat vont.

– Akár ezt a szót használják, akár nem, ez a nevük. Mert ők az elsők, akik megpillantják a felkelő napot. Ezt a vidéket Hajnalföldnek nevezik.

– Új-Angliának – javította ki a férfi.

– Azért jött el egész idáig, hogy nyelvleckét adjon?

– A városban az a hír járja, hogy maga szót ért a vadakkal. A tanács tagjai üzenik, hogy jöjjön, és magyarázza el egy okmány tartalmát az egyik itteni indiánnak.

Ned mélyet sóhajtott.

– Nem beszélem elég jól a nyelvet. Annyira semmiképpen sem, hogy ebben hasznomat vegyék.

– Tolmácsra van szükségünk. Még több földet vennénk tőlük, arra észak felé, túl a folyón. – A férfi a folyó fölé hajló, hatalmas fák felé intett, amelyek lecsüggő ágai belemerültek a tükörsima felszínű vízbe. – Gondolom, maga is akarna belőle egy darabot… a kompkikötőt körülvevő részt…

Ezzel sikerült felkeltenie Ned érdeklődését.

– Mekkora területről van szó?

– Nem nagyról, ismét pár száz angol holdnyi földet vennénk.

Ned megrázta a fejét, és úgy dörzsölte le a földet a kezéről, mintha bűntől akarna szabadulni.

– Nem én vagyok az emberük. Azért jöttem el az óhazából, hogy magam mögött hagyjam a harácsolást, egymás kirablását. Amikor a király visszatért, úgy elburjánzott a pénzszerzés vágya, mint a patkányok a malátacsíráztatóban. Nem akarom, hogy itt is elkezdődjön. – Megfordult, hogy visszatérjen a háza mögött húzódó kertbe.

Az elöljáró értetlenül meredt rá.

– Úgy beszél, mint valami leveller. – Feljebb lépett a kis töltésen, hogy megállhasson Ned mellett.

Ned összerezzent, amikor eszébe jutottak a múlt ködébe vesző csaták.

– Talán valóban. Ám inkább élek békében a saját ültetvényemen, mint hogy vagyont halmozzak fel.

– De miért? – akarta tudni a másik férfi. – Mindenki azért jött ide, hogy meggazdagodjon. Az Úr megjutalmazza a követőit. Azért hajóztam ide, hogy jobban éljek, mint az óhazában. Ahogy a többiek is. Ez egy új világ. Egyre többen érkeznek ide, egyre többen születnek ezen a földön. Jobb életet akarunk! Magunknak és a családunknak. Isten akarata, hogy boldoguljunk, az Ő akaratából jöttünk ide, az Ő törvényei szerint élünk.

– Igen, de voltak olyanok is, akik egy kapzsiság nélküli, új világban reménykedtek – mutatott rá Ned. – Köztük én is. Isten akarata talán inkább az, hogy urak nélkül éljünk, és úgy osztozzunk a földön, mintha az édenkert lenne. – Sarkon fordult, és a durván ácsolt lépcsőn elindult a kertje felé.

– De hát mi azt tesszük! – tartott ki a férfi. – Az istenfélőkkel osztozunk. A lelkipásztor jóindulatának köszönhetően magának is megvan a része.

– Az elöljárók jobban tennék, ha az indiánok közül kérnének meg valakit. – Ned kioldotta a kapu madzagját, és belépett az udvarra. – Többen is vannak köztük, akik elég jól beszélnek angolul. Néhányan még keresztények is. Ott van John Sassamon. A tanító. Aki Fülöp királynak prédikál. A városban van, magam vittem át ma reggel. Majd ő tolmácsol maguknak, ahogy a plymouthi tanácsnak is szokott. Iskolázott ember, a Harvard College-on is tanult! Én azt sem tudnám, hogyan fogjak hozzá.

Ned behúzta maga mögött a házilag ácsolt, kis kaput, rászólt a kutyájára, hogy üljön le, majd a nem szívesen látott vendéghez fordult:

– Ne jöjjön beljebb! – utasította határozottan. – Nehogy letapossa a palántáimat!

– Nem akarunk indiánt. Az igazat megvallva, sosem bíznánk meg egy földvásárlási irat lefordításával, mert nem akarunk tíz év múlva arra eszmélni, hogy adásvétel helyett kölcsönt írt bele. A saját fajtánk kell.

– Ő is a saját fajtánk – magyarázta rendíthetetlenül Ned. – Angolként nevelték, angolokkal járt iskolába. Amikor ma reggel átvittem a komppal, csizmát és térdnadrágot viselt, a fején pedig kalapot.

A másik férfi úgy hajolt át a kerítés felett, mintha attól tartana, hogy kihallgatja őket a mély folyó, vagy hogy meghallhatnak valamit a hosszan elnyúló, füves partok.

– Nem, egyikükben sem bízunk – jelentette ki. – Már nem olyan a helyzet. Az indiánok is megváltoztak. Mogorvák lettek. Nem olyanok, mint a régi királyuk idején, amikor szívélyesen fogadtak bennünket, és kereskedni akartak velünk, pedig csak egyszerű vademberek voltak.

– Egyszerű vademberek? És valóban olyan szívélyes lett volna az a viszony?

– Apám szerint igen – felelte a férfi. – Földet adtak, kereskedni akartak velünk. Örültek nekünk, segítségre volt szükségük az ellenségeikkel… a móhaukokkal szemben. Mindenki tudja, hogy ők maguk hívtak ide bennünket. Hát most itt vagyunk! Annak idején földet kaptunk tőlük, és most még több földet akarunk. Tisztességes árat fizetnénk.

– Miben? – tudakolta kétkedő hangon Ned.

– Hogyan?

– Miben fizetnék azt a tisztességes árat?

– Ó, hát amiben kérik! Kagylópénzben. Vagy kalapokat, kabátokat adnánk, amit csak akarnak.

Ned a fejét csóválta, amikor meghallotta, hogy több hold földet cserélnének cérnára felfűzött kagylókra.

– A kagylópénz sokat veszített az értékéből – mutatott rá. – Ami pedig a kabátokat illeti, pár holmival akarna kifizetni száz hold földet, amit az indiánok megműveltek és beültettek, meg az erdőt, amelyben vadásznak, és még képes lenne ezt tisztességes üzletnek nevezni? – Harákolt egyet, és úgy köpött ki maga elé, mintha így akarna szabadulni a csalás utóízétől.

– Tetszenek nekik a kabátok – védekezett duzzogva a férfi.

Ned elfordult a kaputól, hogy véget vessen a vitának, térdre ereszkedett, az ásóbotjáért nyúlt, és hozzáfogott, hogy megtisztítsa a gyomoktól az aranyló tökök indáit.

– Minek van ilyen bűze?

– Halzsigerek – válaszolta Ned ügyet sem vetve a szagra. – Fattyúhering. Beletemetek egyet minden halmocskába.

– De hát az ilyesmi az őslakosok szokása!

– Bizony, tőlük tanultam el.

– És mi van a kezében?

Ned lepillantott az öreg ásóbotra, amelyet bedörzsöltek zsírral, és forró hamuba dugták, hogy keményre égjen, majd addig élezték, míg egy kovácsoltvas eszközzel is felért.

– Ez? Mi baja vele?

– Indián szerszám – bökte ki megvetően a férfi.

– Tisztességes fizetség gyanánt került hozzám, és a célnak megfelel. Nem érdekel, hogy ki készítette, amíg jól lehet vele dolgozni.

– Ha indián fortélyokat és eszközöket használ, akkor olyanná válik, mint ők maguk. – Az elöljáró olyan hangon beszélt, mintha átkot mondana. – Csak vigyázzon, nehogy maga is vademberré legyen, mert még megfizet érte. Tudja-e, hogy mi történt Edward Ashley-vel?

– Az negyven éve volt – mormolta fáradtan Ned.

– Visszaküldték Angliába, mert úgy élt, akár egy bennszülött – vágta oda diadalmasan a másik férfi. – Ilyesmivel kezdődik… egy ásóbottal… aztán mokaszint húz a lábára, és már el is veszett.

– Angolnak születtem, angolként nőttem fel, és angolként is halok meg. – Ned igyekezett elfojtani az ingerültségét. – De attól még nem kell megvetnem senkit. – Továbbra is térdelt, de egy kicsit kihúzta magát. – Nem azért jöttem ide, hogy úgy viselkedjek, mint valami király, aki lenézi az alattvalóit, és vérontás árán is rájuk kényszeríti a saját szokásait. Azért jöttem, hogy békében éljek az embertársaimmal. Minden embertársammal: az angolokkal és az indiánokkal egyaránt.

A férfi kelet felé pillantott, oda, ahol a folyó túlpartján a mélyebben fekvő árteret sűrű erdő váltotta fel.

– Azokkal is, akiket nem is lát? Akik éjszaka üvöltenek, akár a farkasok, napközben pedig a mocsárban meghúzódva szemmel tartják?

– Azokkal is – bólintott higgadtan Ned. – Az istenfélőkkel, a pogányokkal és azokkal, akiknek az isteneit nem ismerem. – A növényei fölé hajolt, hogy jelezze, számára ezzel véget ért a társalgás, ám a tanács embere nem tágított.

– Ugye tudja, hogy megint elküldenek majd magáért? – A férfi mégis sarkon fordult, és elindult vissza a városba. – Mindenki szolgálattal tartozik. Ha most nem is jön el, a milícia gyakorlatán meg kell jelennie. Nem lehet angol úgy, hogy egyszerűen csak ül a folyóparton. Be kell bizonyítania, hogy angol. Angolnak kell lennie az ellenségeinkkel szemben. Innen tudjuk, hogy angol. Innen tudja önmaga is. Megtanítjuk a bennszülötteknek a leckét!

– Azt hiszem, már megtanulták – mormolta Ned a térde alatt besüppedő föld felé görnyedve. – Hogy jobb, ha nem hívnak magukhoz, jobb, ha nem szívélyesek velünk.