A
lázadó

Menekülésem
Szaúd-Arábiából
a szabadságba

Rahaf Mohammed

Lejegyezte
Sally Armstrong

részlet

Budapest, 2022

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Rahaf Mohammed: Rebel

Copyright © Rahaf Mohammed Enterprises Inc., 2022
By arrangement with Westwood Creative Artists Ltd.
All rights reserved.

borítókép © Getty Images

Hungarian translation © Szabó Olimpia, 2022
© XXI. Század Kiadó, 2022

ISBN 978 963 568 211 9

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna
Szerkesztette Tegyi Tímea
Szakmai lektorálás Egeres Zsuzsanna
Előkészítés Takács Andrea
Korrektúra Bérci Ágnes
Borítóterv Tabák Miklós

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Minden nőnek, aki a szabadságáért küzd

Figyelem!
Ez a könyv erőszakos leírásokat tartalmaz, beleértve a szexuális erőszakot, valamint az öngyilkossági gondolatokat.

Első fejezet A szökés

2018. december 31.

Csupán egy autóút választott el a szabadságtól. Több mint egy éve vártam a megfelelő pillanatot, hogy megszökhessek. Tizennyolc éves voltam, és rettegtem attól, hogy hiba csúszik a gondosan kidolgozott tervembe. De nem bírtam tovább az állandó félelmet, a kegyetlen szabályokat, és az ősi szokásokat, amelyek Szaúd-Arábiában megnyomorítják, sőt néha ki is oltják a hozzám hasonló lányok életét. Repesett a szívem, amikor elképzeltem, hogy máshol élek.

A telefonom nálam volt, az útlevelemet viszont a legidősebb bátyám őrizte. Minden azon múlt, meg tudom-e szerezni, és addig rejtegetni, amíg el nem érkezik a menekülés ideje. Nyugalmat erőltettem magamra, játszottam az engedelmes lányt, aki összepakol az utazásra, pedig hullámokban tört rám a szorongás, miközben a hálószobámból figyeltem a családtagjaim készülődését, aztán pedig összegyűltünk ebédelni, mielőtt útnak indulunk Kuvaitba.

Családi üdülés keretében egyhetes rokonlátogatásra készültünk Kuvaitvárosba, amely tízórányi autóútra esett lakhelyünktől, Háiltól. Itt volt a lehetőség, hogy végrehajtsam a tervemet. Ültem, néztem a bátyáimat, miközben bőröndjeinket a kocsihoz hordták, és szomorúsággal vegyes izgalom tört rám. A legszívesebben megöleltem volna a bátyáimat – ami persze tilos, mert nemi érintkezésnek minősül –, de közben reméltem, hogy gond nélkül le fogok tudni lépni.

Körülöttem a szobám falai üresek voltak, semmi sem árulkodott arról, hogy egy fiatal nő lakott itt. Ebben a szigorú társadalomban nem volt halal – engedélyezett –, hogy életre utaló jelek legyenek a szobád falán. Az harám – vagyis tiltott. Emlékszem a plüssmackóra, amely kislánykoromban az ágyamon ült, de elvitték, mert harám volt – csak a prófétát lehet fényképen vagy más formában ábrázolni. Ha embert vagy állatot rajzoltam, azt is elkobozták, mert bármi, aminek lelke van, a prófétával versenyez, ezért harám. Szanaszét heverő könyveimről és füzeteimről eszembe jutott, hogy befejeztem az első szemesztert a Háili Egyetemen, de folytatni nem fogom. Ültem az ágyon, és annak a szaúdi lánynak az életén töprengtem, aki szerette a családját, de fojtogatta a „lányoknak tilos” filozófia, amelyhez a családja igazodott; annak a lázadó lánygyereknek és lánytestvérnek az életén, akit elüldöz a kulturális ellentmondások mérgező elegye.

Az iskolában azt tanultam, hogy Szaúd-Arábiát az egész világ irigyli. Ez a leggazdagabb és legjobb ország, neki van a legtöbb olaja, és minden állampolgára életében legalább egyszer köteles elvégezni a haddzsot, vagyis elzarándokolni Mekkába. Már kislányként sem értettem, mitől olyan nagy szám az olaj, a sok üdülőhely meg a szent zarándoklat, hogy miattuk mindenki itt akarna élni. És mindig is bosszantott, ha valaki teljesíti a haddzsot, bocsánatot nyer mindenért, amit életében elkövetett, akkor is, ha veri a feleségét, vagy meggyilkol egy ismeretlent.

Gyerekkoromban engem Szaúd-Arábia más nevezetességei vonzottak: az otthonunkhoz közeli hegyek, amelyekbe szívünk örömére jártunk piknikezni és kirándulni, az örökösen változó sivatag a hullámzó homokdűnéivel, amelyek hűvös bézsről izzó vörösre változtatták a színüket, amikor a nap fölkelt és lenyugodott. Amikor a fullasztó nyári hőség elől esténként a családommal kimenekültünk a sivatagba, a puha homokban botladozva bújócskát játszottunk a sötétben, nyulakat, ugróegereket és egymást üldöztük, nem törődtünk semmivel. Versenyt futottunk, és a győztes természetesen jutalomban részesült. Énekeltünk, szavaltunk, és az arda nevű hagyományos táncot táncoltuk, amely férfiaknak való ugyan, de mi, lányok azért együtt táncoltuk a fivéreinkkel. És a szüleink mindig másféleképpen mondták el azokat a történeteket, amelyeket az iskolában hallottunk. Például a Rasíd családról, amely ezen a környéken uralkodott, amíg a Szaúd család meg nem gyilkolta a tagjait, hogy átvegye tőlük a hatalmat, a népünk történelméről vagy a nomád beduinokról, akik minimális élelemmel is képesek túlélni a sivatagban, és egyszerű életmódot folytatnak. De a legjobban azokat a történeteiket szerettük, amelyek a fiatalságukról és arról az időszakról szóltak, amikor szerelmesek lettek egymásba. A régi időkről szóló történetek olyanok, mint a ragasztó, összetartják a családot, mi pedig soha nem untunk rá, hogy a múltról halljunk. Most már tudom, hogy becses emlékeket szereztünk.

Én azonban gyerekkorom óta tisztában voltam szülőföldem számtalan ellentmondásával is. A tájat többnyire a bézs és a fehér árnyalatai jellemzik, fák zöld foltjai tarkítják az oázisokat és a sziklás hegyvonulatokat, de Szaúd-Arábia lágy, visszafogott színei éles kontrasztot alkotnak a mellékutcákban vonuló, fekete leplekbe bugyolált alakok látványával. Az asszonyok és a tizenkét évesnél idősebb lányok eltakarják magukat, nehogy egy férfi megpillanthassa az alakjukat. A mi családunk szokásai szerint nekem kilencéves koromtól abáját – a vállamra terített és a testemet eltakaró laza, formátlan fekete leplet – kellett viselnem, tizenkét éves koromtól pedig nikábot is, amely olyan, mint egy álarc, és csak a szemet hagyja szabadon. Már kislánykoromban azon töprengtem, hogy ez nem valamiféle büntetés-e. Ha egy férfi nem képes uralkodni magán, miért a nőknek kell eltakarniuk magukat, mintha az ő hibájuk volna? És ha egyszer a nőknek el kell takarniuk magukat, mi a magyarázata annak, hogy azok a férfiak, akik nem farmerban vagy más nyugati ruházatban járnak, fehér ingruhát viselnek, amely a meleget visszaveri, miközben a nőknek feketét kell hordaniuk, ami viszont elnyeli?

Szaúd-Arábia 33,4 milliós lakosságának több mint fele huszonöt év alatti, úgy éreztem tehát, hogy minden adott a változáshoz. És a királyság uralkodói, akik állításuk szerint Isten nevében cselekszenek, enyhítettek valamelyest a szaúdiak életét szabályozó szigorú iszlám törvényeken, toleranciára és mértékletességre szólítanak fel, de továbbra is keresztre feszítenek, lefejeznek és megkínoznak mindenkit, aki nem ért egyet a kormánnyal. Az utcákon, sőt az egyetemeken is a mutavviún, a vallási rendőrség, járőrözik, és elméletben azt felügyelik, hogy az állampolgárok „élvezzék, ami jó, és ne tegyenek olyat, ami rossz” – ez a gyakorlatban azt jelenti, hogy az üzleteknek naponta ötször be kell zárniuk az ima idejére, a nőkkel szigorúan betartatják a ruházatukra vonatkozó előírásokat, és fanatikusan ragaszkodnak a férfiak és a nők elkülönítéséhez, csakúgy, mint az alkoholfogyasztás tilalmához. Pedig sokan nem imádkoznak, a lányok titkos helyeken találkoznak a barátjukkal, és sokan isznak alkoholt úgy, hogy nem buknak le. Mivel a munkaerő kilencven százaléka külföldi – a szaúdiak nem végeznek kétkezi munkát –, ha a lányok kilopóznak, hogy a barátnőikkel találkozzanak, a kávéházban dolgozó indiai vagy afgán férfi nem jelenti fel őket, de még csak nem is érti a nyelvet, amelyen beszélnek. Azon szaúdiak többsége, akik dolgoznak, a kormány alkalmazásában állnak, ebéd után sziesztát tartanak, öt óra körül pedig összegyűlnek, és jóval éjfél utánig társasági életet élnek.

A családom az iszlám szunnita ágához tartozik, és a Sammar törzsből származik, amely Háil régióban uralkodott, amíg a Szaúd törzs át nem vette a hatalmat. Háil ennek az északnyugati régiónak a fővárosa. Ez Szaúd-Arábia legkonzervatívabb része. Az itt lakók híresek a nagylelkűségükről, ezért áll olyan gyakran nyitva a házunk mindenki előtt, aki betér egy kávéra vagy étkezésre. A családom az elithez tartozik: Szaláhaddínban, Háil tehetős negyedében lakunk, ahol nincsenek üzletek, csak lakóházak. A mi nagy házunkban kilenc hálószoba, két konyha van (az egyik a földszinten helyezkedik el, itt főzünk, a másik az emeleten, de ott csak kisebb étkezéseket bonyolítunk le). Tíz fürdőszoba, hat nappali és egy kis kert tartozik még az épülethez. Van szakácsunk, sofőrünk és házvezetőnőnk, valamint hat családi autónk; a behajtón álló fekete Mercedesszel megyünk Kuvaitba. A családom számos kiváltsággal bír, például elutazhatunk nyaralni más arab államokba, így Jordániába, Katarba, Bahreinbe, az Egyesült Arab Emírségekbe és Törökországba.

De ha a lelki táplálékra gondolok, annyi minden hiányzik. Gondolják csak meg: a mi házunkon nincs erkély – egy tisztességes nőnek soha nem jutna eszébe a szabadban üldögélni, ahol bárki megláthatja. És az ablakaink is zárva vannak, nehogy egy férfi megpillantsa valamelyik nőt bent a házban. Egy nő – vagyis bárki, aki elmúlt kilencéves – egyedül nem látogathatja meg a szomszédjait, nem sétálhat, nem mehet el a piacra még akkor sem, ha fehérneműt vagy kozmetikumot szeretne vásárolni, csak ha elkíséri a férje, egy fiútestvére vagy valamelyik fia, aki felügyel rá. Tilos moziba járnunk, de a számítógépünkön azért megnézzük az amerikai filmeket. Egy muszlimnak tilos más vallásra áttérnie. Az ateisták terroristáknak minősülnek; a feministák nemkülönben. A homoszexualitást halálbüntetéssel sújtják. Bevett szokás az unokatestvérek közötti házasság; tulajdonképpen olyan sok szaúdi vette már feleségül az unokatestvérét, hogy a genetikai tanácsadók mostanában mindenkit próbálnak lebeszélni róla, mivel drámaian megnőtt a különféle súlyos genetikai betegségek gyakorisága. Általános a többnejűség, és ha egy férfi el akar válni a feleségétől, csak háromszor kimondja, hogy „elválok tőled”. Ez a „háromszori talák”.

Ezek a dolgok jellemzik ezt a törzsi társadalmat, amely saját törvényeket alkot, és fittyet hány a külvilágra. Ebben az országban olyan mértéket ölt a képmutatás, hogy noha mindent a vallás szabályoz – az oktatást, az igazságszolgáltatást, a kormányzást –, a fanatikusok lerombolták Mekka történelmi épületeinek kilencvenöt százalékát, a többségükben több mint ezeréves épületeket, nehogy elvonják a figyelmet a prófétáról. Még a Mohamed családjához köthető emlékeket sem kímélték. És amíg a nők többsége fekete hullazsákot visel, a királyi család tulajdonában álló televíziós hírcsatorna női műsorvezetői nyugati ruhákban jelennek meg a képernyőn. Színjáték az egész. Szaúd-Arábiában elképesztő méreteket ölt a kétszínűség.

Nálunk csak a férfiak számítanak. Ők hozzák a döntéseket, az ő kezükben összpontosul a hatalom, az ő szavuk dönt vallási és kulturális kérdésekben. A nőket pedig mellőzik, bántalmazzák, és betegesen korlátozzák az erkölcsi tisztaság eltorzított eszménye nevében. Bonyolult és szövevényes kártyavár ez, amely könnyen összeomolhat, ha valaki kimondja az igazságot.

Tartalom

Első fejezet – A szökés

Második fejezet – Lánygyerek

Harmadik fejezet – Szent rendelések

Negyedik fejezet – Kemény igazságok

Ötödik fejezet – Titkos kódok

Hatodik fejezet – A menekülés

Hetedik fejezet – Győzelmek és következmények

Levél lánytestvéreimnek, akiknek ki kell törniük a jelenlegi életükből

Források

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Poppins – SIL Open Font License
PT Sans – SIL Open Font License