Tomor Anita

Ez a mi titkunk marad

Írta: Tomor Anita

A szerző elérhetősége:

Facebook: www.facebook.com/tomoranita1

Instagram: www.instagram.com/anitatomor

Honlap: www.tomoranita.hu

Kiadja: Pyrus Kiadó – Workstreet Consulting Kft.

Elérhetőségeink:

www.facebook.com/pyruswebshop

www.instagram.com/pyruskiado

Webshopunk, ahol kedvezményekkel,

dedikált könyvekkel, ajándék könyvjelzőkkel

és akciós könyvcsomagokkal várunk benneteket:

www.pyrus.hu

Copyright © Tomor Anita, 2025

© Pyrus Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

ISBN 978-615-5749-38-4

Felelős kiadó: Pyrus Kiadó, Tomor Anita

Szerkesztette: Varga György

A szöveget gondozta: Horváth Eszter

Korrektúra: Lőrinczi Ágnes

Borítóterv: Cantinart Kft.

Borítófotó: Shutterstock

Portrékép: Bognár Bogi

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változatának kiadási jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható, és illegálisan nem terjeszthető.

Tomor Anita

Ez a mi titkunk marad

Budapest, 2025

Ez a könyv, mint a szerző valamennyi regénye,

egy fikció. A nevek, a helyszínek és a cselekmény

az író képzeletének szüleménye. Bármilyen hasonlóság

felfedezése élő vagy meghalt személyekkel,

megtörtént eseményekkel csupán a véletlen műve lehet.

Köszönetnyilvánítás

Hol is kezdjem? Eddig mindegyik regényemhez írtam néhány sort köszönetnyilvánításképpen. És minden egyes alkalommal jó hosszúra sikeredett. Most úgy döntöttem, rövid leszek.

Szeretném megköszönni mindenkinek, akinek része volt ennek a könyvnek a megszületésében. Szívből köszönöm a sok-sok segítséget, támogatást, a szerkesztésben, illetve a korrektori és tördelői feladatoknál a kitartó, figyelmes, aprólékos munkát, a nyomdai gyártásnak a varázslatot, hogy a kéziratomból kézzelfogható, gyönyörű könyv született, a marketingcsapatnak a csoda szép anyagokat, a barátoknak és a családomnak pedig a szüntelen szeretetet!

Hálásan köszönöm a könyvkereskedőknek, bloggereknek, vloggereknek is a fáradságos munkát, hogy reklámozzátok ezt a regényemet is. Előre is köszönöm, ha segítetek abban, hogy minél több olvasóhoz eljuthasson a híre!

Elmondhatatlanul jó érzés, hogy megszületett ez az immáron tizenötödik regényem is. Jesszus! Még kimondani is sok ezt a számot! :D{1}

Tudjátok, mit éreztem, amikor a szerkesztés után átolvastam a regényt? Azt, hogy: Atyaég! Ezt én írtam? Még elolvasni is olyan volt a történetet, mintha végigélnék egy egész, új életet. Egy olyan életet, ami nem a magamé, hanem a szereplőimé. A végén pedig kétszer is meghatódtam. De nagyon! Még a könnyem is kicsordult. Remélem, rátok is hasonló hatással lesz ez a könyvem! :){2}

Azt azért elmesélem, hogy a regény ötlete még a Covid-időszak alatt ötlött fel bennem. Azóta vártam az alkalmat, hogy megírhassam Mia és Noah sztoriját. Tudom, hogy nem egy hétköznapi történet, de én módfelett szerettem írni. És nagyon-nagyon drukkoltam a főszereplőimnek én magam is, hogy végül egymásra találjanak.

Ahogyan az eddig megjelent valamennyi regényemben, ebben is benne van szívem, lelkem. Bízom benne, hogy egy olyan történetet sikerült alkotnom, amelyet nagyon fogtok imádni, drága olvasók!

Jó olvasást! Csodás, feledhetetlen kikapcsolódást kívánok hozzá mindenkinek!

Sok szeretettel, Anita

Mia

Noah keres. A telefonom az asztalon hever, de már messziről látom a nevét. Fogalmam sincs, miért, hirtelen nagyot dobban a szívem, és megmagyarázhatatlanul gyorsan kezd verni. Teo, a férjem is itthon van. Noah hívhatná őt is, elvégre barátok, de mégis engem keres. Általában mindig engem hív. Holnap indulnak a Seychelle-szigetekre. Az egész család megy. A nagyszülők, a gyerekek és az unokatesók is. Mit akarhat?

– Ki az, szívem? – kérdezi a szobába lépve Teo. A kertből jött be, csupa kosz a ruhája. A fürdőszobába tartott. Hosszabbra hagyott, barna haja kócos, mindenféle levelek, kisebb faágak akadtak bele.

– Noah – felelem, és ahogy ránézek, látom rajta, hogy ő is furcsállja. Már sokadjára fordul elő, hogy Noah nem őt hívja, hanem engem. Évek óta a barátaink, összejárunk, és együtt szoktunk nyaralni is. A gyerekeink egyidősek. Jóban vagyunk velük. Ha közös nyaralást szervezünk, a repülőjegyet vagy a hotelfoglalást rendszerint Noah és én intézzük. Noah felhív, és miközben vonalban vagyunk, kiválasztjuk a hotelt, és lefoglaljuk a szállást. Teo mindig hálás, hogy nem neki kell intéznie. Szerintem Charlotte, Noah felesége is örül ennek. Addig is teniszezhet. Azt csinálhatja, amit szeret. A gyerekeknek meg csak az a fontos, hogy menjünk. Amióta a lányaink, Emma és Jessica osztálytársak, mi is barátok vagyunk. Már több mint hét éve.

Felveszem, és miközben fülemhez emelem a telefont, Teót figyelem. A szekrényben válogat a ruhái között, de közben fülel.

– Szia, Mia! – szól bele Noah a telefonba. – Nem fogod elhinni, Charlotte és Finn CVD-tesztje{3} pozitív lett. Az előbb jött meg az eredmény.

– Micsoda? De jól vannak? – kérdezem döbbenten.

– Igen, szerencsére minden oké, Charlotte egy kicsit náthás, de Finn-nek kutya baja.

– Jesszus, de akkor most mi lesz? Hogy mentek így a Seychelle-szigetekre?

– Éppen emiatt kereslek, mit gondolsz, Emmának lenne kedve velünk jönni? Jól ellennének Jessicával. Tudom, hogy Teónak dolgoznia kell, helyhez kötött a munkája, és nem kapna már szabit, de te, íróként akár a Seychelle-szigetekről is dolgozhatnál. Ha van kedvetek, és be tudtok pakolni holnap reggelig, velünk jöhetnétek, így nem veszne el a foglalás. Csak még gyorsan kellene csináltatnotok egy CVD-tesztet.

– A mindenit! Hú, hát nem is tudom, hogy mit mondjak. Meg kellene beszélnem Teóval és Emmával. Pár perc és visszahívunk, jó? – hebegem.

– Rendben, várom! – feleli, és azzal le is tesszük a telefont. Néhány másodpercig csak állok, és az elsötétülő kijelzőt bámulom. Emmával menjünk velük? Ketten? Charlotte és Finn helyett? Igazából nagyon utaznék, rég voltunk már bárhol, de mit szólna ehhez Teo?

– Na? Mi történt? – néz rám kérdőn Teo.

– Charlotte és Finn CVD-tesztje pozitív lett, nem tudnak elutazni, kell két beugró helyettük. Emmára és rám gondoltak. Mivel Emma még nincs tizennégy, nem mehet nélkülünk, persze nem is engedném el. Neked nincs kedved velük menni? – kérdezem. – Te mégis jobban ellennél Noah-val meg az egész családjával.

– Itt van a teljes főnökség Chicagóból a héten, kizárt, hogy kapnék szabit. Te meg úgyis ihletet keresel a könyveidhez. Menjetek! – egyezik bele.

– Nem hiszem el, hogy nincs más, aki velük menne – gondolkodom hangosan.

– Mindenki fix állásban, multinál dolgozik. Ráadásul Emma Jessica legjobb barátnője. Jó lesz! Menjetek! Mikor indulnátok?

– Holnap reggel – felelem.

– Ne hülyéskedj, akkor meg mire vársz? Nyomás pakolni, majd én visszahívom Noah-t.

– Hagyd csak, adj pár percet átgondolni, majd én válaszolok! – kérem. – Még soha nem utaztam nélküled – jegyzem meg.

– Itt az ideje elkezdeni! Most végre újra világot láthatsz! Ráadásul már ezer helyen jártunk együtt Noah-ékkal, és ott lesz az egész családja.

– Hát éppen ez az! Őket nem is ismerem – ellenkezem.

– Elleszel! Különben is, már találkoztál velük. Rengetegszer. Emma biztosan kiugrik majd a bőréből örömében! – biztat Teo. Közelebb lép, és kiveszi a kezemből a telefont. Babrál rajta, aztán visszanyújtja. – Már kicsöng. Mondd meg neki, hogy mentek! Hülye lennél kihagyni ezt a lehetőséget!

Noah

– Na, mit mondtak Miáék? – néz rám kérdőn Charlotte. Résnyire kinyitotta a háló ajtaját, azon keresztül beszél hozzám. Szőke haja lófarokba fogva, a kedvenc pizsamája van rajta. Az orra ki van sebesedve a náthától. Fáradtnak tűnik. Ezek szerint mégsem egyszerűen csak megfázott. Amióta megjött az eredmény, Finn-nel bezárkóztak oda, hogy meg ne fertőzzenek minket.

Fogalmam sincs, mihez kezdünk, ha útközben kitör rajtunk a CVD. Azért én sem vagyok igazán nyugodt.

– Azt, hogy benne vannak, és pakolnak – felelem. Az imént szólt vissza Mia. Nem tűnt valami eltökéltnek, de az a lényeg, hogy beleegyeztek, és jönnek.

– Hála az égnek, akkor nem vész kárba az egész utazás, és Jessica is örülni fog! – Érezhetően nagy kő esett le Charlotte szívéről.

– Mi lesz itthon veletek? – aggodalmaskodom. – Nem lenne jobb, ha mi se mennénk sehová Jessicával?

– Annak végképp nem lenne semmi értelme. Megleszünk – nyugtat. – Miattunk nehogy itthon maradjatok!

– Azt hittem, hogy csak náthásak vagytok – jegyzem meg.

– Hát, én is! – nevet. – Menj pakolni, így sosem készülsz el! – szól rám.

– Oké. De még el kell mennem Jessicáért az edzésre. Hazafelé bevásárolunk nektek, hogy legyen itthon minden.

Vezetés közben újra meg újra lejátszom magamban az iménti telefonos beszélgetésünket Miával. Nyilvánvalóan nagyon meglepődött az ötleten. Egyáltalán nem voltam biztos benne, hogy igent mond. Sőt, több milliót tettem volna rá, hogy önszántából nem jön el. Így is a lelkemre kötötte, hogy csak akkor indul útnak, ha kifizetheti a részüket. Ez annyira jellemző rá! – mosolyodom el. – Azt lesheti. Kizárt, hogy hagyom, hogy kifizesse! Egyedül ők ketten ugorhattak be Charlotte és Finn helyett. Érdekes egy utazás lesz, az egyszer biztos.

Fogalmam sincs, miért, de Mia jelenlétében mindig olyan furán érzem magam. Akárhányszor egy helyen tartózkodunk, szinte vibrál köztünk a levegő. Talán arra is jó lesz ez a nyaralás, hogy kiderüljön, csak beképzelem-e magamnak ezt az egészet, ami köztünk van. Amióta megismerkedtünk, azóta érzem ezt, és sohasem találtam magyarázatot rá. Egyszerűen vonz. Csinos. Sőt, elképesztően jó nő. Csak a vak nem látja. És sajnos nekem is feltűnt.

Emlékszem, akkor döbbentett le úgy igazán ez a fura érzés, amikor az egyik első találkozásunk alkalmával együtt néztük a hütte teraszáról a lányokat, ahogyan éppen síórát vettek, és rájuk vártunk. Minden hétfő délután együtt voltunk ott. Hét évvel ezelőtt. Ott álltunk egymás mellett fagyoskodva a verandán, és a csajokat néztük. De közben a szemem sarkából Miát lestem. Közel álltunk egymáshoz. Talán túlságosan is közel. Igaz, mások is voltak ott. Barátok, ismerősök, így egyáltalán nem volt különös, hogy mi ketten beszélgetünk. Bár számomra mégis az volt.

Mindig mi mentünk a gyerekekért a síórákra. És talán egész héten ezt az órát élveztem a legjobban. Amikor Miával lehettem.

Micsoda egy gáz alak vagyok! Nekem feleségem van, neki pedig férje! Számomra ő tabu. Isten a tanúm, sosem néztem más nőre, amióta házas vagyok. Egészen addig, amíg Miával nem találkoztam.

Másnap reggel Jessicával pontban nyolckor ott voltunk Miáék háza előtt. Nem hittem volna, hogy sikerül befejeznünk a pakolást, és időben el tudunk indulni. Sajnos nem jellemző rám a pontosság. De a repülő nem vár, össze kellett kapnom magamat.

– Mihez kezdenek anyáék itthon nélkülünk? – kérdezte Jess jókorát ásítva a hátsó ülésen.

– Majd megnéznek egy rakás filmet, és közben gyógyulgatnak, ne aggódj!

– Annyira jó, hogy Emmáék be tudtak ugrani helyettük! Aludhatunk majd egy szobában? – csapott át az aggodalma lelkesedésbe.

– Azt nem hinném, szívem. Nekik is lesz egy szobájuk és nekünk is. De szerintem elég közel lesztek egymáshoz.

– Azért az nem ugyanaz, mintha egy szobában lennénk – reagálta kissé lelombozódva. Na persze, még csak az kéne! Ők ketten az egyik szobában, míg mi kettesben egy másikban Miával. Más se hiányozna!

Miért kívánom mégis a lelkem mélyén ezt? Miért érzem úgy, hogy kipróbálnám?

Nyílt a kapu, és Miáék már jöttek is. Mindketten egy-egy nagy bőröndöt húztak maguk után. Kiszálltam segíteni.

– Teo merre van? – kérdeztem tőlük.

– El kellett szaladnia Chrisszel az iskolába – felelte Mia.

– Ja, tényleg, el is felejtettem, hogy ma még tanítás van – jutott eszembe. Nálunk a gyerekek az utazás miatt ma nem mentek suliba.

Emma beült Jess mellé a kocsiba, mi pedig Miával betettük a bőröndöket a csomagtartóba. Ahogy elvettem Miától a csomagját, egy pillanatra összeért a kezünk. Rögtön végigfutott rajtam az a különös érzés, amit mindig érzek, amikor a közelemben van. Azonnal elhúzta a kezét, és lesütötte a szemét. Ő is érzi. Annyira tudom! Fogalmam sincs, mi ez köztünk, de nem vagyok biztos benne, jó vége lesz-e annak, hogy most egy héten keresztül a közelemben lesz. Miért vagyok mégis ennyire izgatott attól, hogy velünk jönnek? Ő csak a lányom osztálytársának az anyukája. Egy baráti családban a feleség. A barátom felesége!

Egy nő, aki, basszus, rohadtul felkeltette a figyelmemet! A francba is! Esetleg mégsem volt annyira jó ötlet, hogy velünk jöjjenek?

Igazából nem is az én ötletem volt, hanem Charlotte-é. Megállt bennem az ütő, amikor felvetette, de végül a lelkem mélyén már én is egyre jobban akartam. Miért vágyom rá, hogy Mia a közelemben legyen? Nős vagyok, az isten szerelmére!

Megkerültem a kocsit, és igazi gentlemanként kinyitottam az anyósülés ajtaját Miának. Csak akkor realizáltam, hogy Mia a reptérig mellettem fog ülni, amikor magam is beszálltam. Azon a helyen ült, ahol a feleségem, Charlotte szokott. Ez az egész így teljes képtelenség! Mi történt az életemmel?

Amint útnak indultunk, a lányokat el is veszítettük. Hatalmas trécselésbe kezdtek, hol egymás fülébe duruzsoltak, hol meg hangosan kacagtak. Tipikus tinédzserek.

– Hogy van Charlotte és Finn? – érdeklődött Mia. Mindig szerettem benne, hogy végtelenül jószívű és figyelmes. Kevés olyan nő van, mint ő. Az utat figyeltem, és úgy tettem, mintha csakis a vezetésre koncentrálnék. Valahogy attól féltem, hogyha ránézek, belefeledkezem a mosolyába, és lebukom a lányok előtt. Milyen hülye szituáció ez már?

– Jól. Igazából eddig azt hittük, hogy csak egy kis megfázás. Nem gondoltuk, hogy CVD. Szerintem Charlotte most, miután kiderült, hogy pozitív, rosszabbul viseli – meséltem nevetve. – Finn-nek meg továbbra is kutya baja.

– Pedig már mindketten nagyon várták ezt az utazást – jegyezte meg sóhajtva Mia. – Kár, hogy így alakult – tette hozzá. Kifelé bámul az ablakon, a tájat nézi, ezért lopva rápillantok, miközben válaszolok.

– Charlotte szerintem még örül is, hogy nem kell jönnie. Állandóan arra panaszkodik, hogy túl sokat utazunk, hogy nincs annyi szabija, amennyi kellene.

– De szerintem a Seychelle-szigeteket biztosan megnézte volna – mosolyodott el Mia. – Visszatérve az anyagiakra, összeszámolod, hogy mennyi a mi részünk? Szeretném minél előbb átutalni.

– Arról szó sem lehet! Már mondtam: nem kell semmit kifizetnetek. Mivel elfelejtettünk sztornóbiztosítást kötni, ezért csak kárba veszett volna a repülőjegy és a szállás. Úgyhogy tényleg nem tartoztok semmivel. A kérés csak az, hogy érezzétek jól magatokat! Mindketten! – Hirtelen elfeledkeztem magamról, és oldalra pillantva mégis ránéztem. Egy röpke másodpercre találkozott a tekintetünk, majd egy halvány mosoly kíséretében elfordította a fejét. Látszott, hogy feszengve ül. Ismerem őt már annyira, hogy tudjam, mikor van zavarban.

Mi tagadás, elég érdekes egy helyzet ez.

Mia

Hogy mehettem bele ebbe az egészbe? – tépelődtem magamban. Noah kocsijában ülünk, és a reptérre tartunk. Micsoda fura szituáció ez? Számtalanszor utaztunk már együtt. Mi négyen és ők is négyen. Minden egyes szilvesztert különböző helyeken töltöttünk, de ebben a felállásban még sosem mentünk sehová. Mindig velünk tartott Noah felesége, Charlotte, a férjem, Teo, a kissrácokkal, Finn-nel és Chrisszel együtt.

Vajon a rokonai tudják már, hogy mi is jövünk?

Noah-éknál az a szokás, hogy ilyenkor az egész család együtt utazik. A nagymama, a nagypapa, Noah húga, meg az ő családja. Valahogy mindig olyan idillikus kiruccanásoknak képzeltem ezeket az utazásokat. Legalábbis a képek alapján. Sosem gondoltam volna, hogy egyszer én is részese lehetek egy ilyennek.

Az út a reptérre általában egy óra szokott lenni, de most mintha egy egész napig tartott volna. Borzasztó kényelmetlenül éreztem magam Noah mellett. Miért önt el ez a különös, bizsergető érzés, ha egymás közelében vagyunk?

Édes istenem! Miért mentem bele ebbe az egészbe? – morfondíroztam továbbra is magamban.

Emma és Jessica viszont nagyon jól elvoltak. Emma annyira boldognak tűnt. Végre egy teljes hetet tölthet a barátnőjével.

Én meg legalább írhatok.

Feltett szándékom elvonulni a parton egy napernyő alá, és írni a következő regényemet. Aztán továbbgondoltam a dolgot: és milyen jó lesz esténként hosszú sétákat tenni a parton, lépkedni a homokban! Már alig várom!

Jól elleszek! Majd valahogy szemmel tartom Emmát, az étkezéseknél mi külön eszünk, hogy ne zavarjuk meg Noah-ék nyaralását – határoztam el. Kíváncsi vagyok, hogy milyen lesz a hotel, a szobánk. De jó is lenne már ott lenni! De előttünk van még egy öt és fél órás út Dubajig, onnan pedig további hat óra, míg megérkezünk a Seychelle-szigetekre.

A reptéren Noah egész családja ott volt. A húgát, Evelint már régről ismerem. Kedvelem őt. Már első találkozásunkkor is végtelenül szimpatikusnak tűnt. Nem tartottuk eddig különösen a kapcsolatot, de akárhányszor találkozunk, mindig jókat beszélgetünk. A férje, Aaron jogász, ő folyton dolgozik, ezúttal is elvonult telefonálni. Ott áll néhány lépésre tőlünk. Van két gyerekük, Levi és Gitta. Levi talán két évvel lehet idősebb Emmáéknál. Már korábban is kiszúrtam, mennyire tetszik neki Emma. Irtó cukik, ahogy ők is zavarban vannak egymás jelenlétében. Gitta pedig egyidős Emmáékkal. Ahogy rájuk néztem, azonnal tudtam, milyen jól ellesznek így együtt négyen a szigeten.

Noah anyukája, Margaret egy tündér. Talán sohasem találkoztam még ennyire kedves nővel. Látszik rajta, hogy mindene a család, a gyerekei, az unokái. És az is, hogy csupa szív ember. Annyira jó ránézni erre a családra. Margaret és Jack, Noah apukája a legszebb idős pár, akiket valaha láttam. Süt róluk, ennyi idő után is, mennyire szeretik egymást. Mondjuk, mindketten irtó jó formában vannak. Szeretnék olyan fitt lenni ennyi idősen, mint ők.

Kedvesen köszöntöttek minket. Lehet, hogy csak beképzeltem magamnak, de annyira úgy éreztem, hogy még a többiek fejében is megfordult, hogy micsoda hülye helyzet ez már! Úgy jelentünk meg Noah-val és a lányokkal, mintha egy család lennénk. Mintha hirtelen feleségcsere történt volna. Noah apukája lopva végig is mért minket. Fogalmam sincs, pontosan mi járhatott a fejében, de tuti, hogy ő is valami hasonlóra gondolt.

– Na, fiatalok, készen álltok a nagy kalandra? – kérdezte játékosan a gyerekektől Jack, mire mindannyian elmosolyodtak. – Akkor menjünk, szabaduljunk meg a csomagjainktól – terelt minket a check-in pult felé. Követtük, és beálltunk a sorba. Noah nem tágított mellőlem, pedig direkt utolsónak álltam be, leghátra.

Három óra múlva már a gépen voltunk. A fedélzet közepén négyüléses sorok, a kabin két oldalán, az ablakok mellett még két-két ülés volt. A három lány, Emma, Jessica és Gitta Levivel együtt egy középső, négyes sorba nyomultak be, eléjük a nagyszülők, majd Evelin és Aaron telepedtek le. Én maradtam a végére Noah-val. Nekünk az egyik ablak melletti páros ülés maradt. Egy folyosó választott el minket csupán a gyerekektől.

– Ablaknál vagy folyosón szeretnél ülni? – kérdezte Noah felém fordulva.

– Ha lehet, akkor ablaknál – feleltem, mire bólintott és beengedett, de mielőtt még helyet foglaltam volna, felvetettem: – Lehet, hogy az lenne a legjobb, ha Emma ülne ide mellém, és akkor te odaülhetnél Jessicához – javasoltam.

– Abból palotaforradalom lenne – nevette el magát. – Esélytelen lenne rávenni őket erre a cserére. Be kell érned velem – mondta, és egy pillanatra találkozott a tekintetünk. Nem lehetett nem észrevenni a csibész mosolyát. Hat óra mellette! Te szentséges ég! Mibe keveredtem?

A kabátokat feltettük a felső csomagtartóba, és elfoglaltuk az üléseinket. Feltett szándékom volt egész úton olvasni. Még jó, hogy hoztam könyvet! És szerencsére az iPadem is nálam van, akár még regényt is írhatok! – nyugtattam magam. Fogalmam sincs, miért, de megrémített a tudat, hogy órákat kell Noah mellett töltenem.

Erről nem volt szó! Azt hittem, végig Emmával leszek, és észrevétlen maradhatok.

Ahogy Noah beült mellém, térde finoman hozzáért az enyémhez. Úgy tettem, mintha nem vettem volna észre. Kinézve az ablakon a repteret bámultam, és azt, ahogyan éppen a géphez állt egy kocsi, tele bőröndökkel. Nyilván ezek az utolsó csomagok. Felpakolják őket, és indulhatunk.

– Jártál már a Seychelle-szigeteken? – kérdezte Noah.

– Nem, még soha. De mindig szerettem volna eljutni oda – mosolyodtam el. Ezer éve tervezem, hogy egyszer írok róla egy regényt. Kislánykorom óta arról álmodom, hogy egyszer veszek egy repülőjegyet és elmegyek oda, de eddig sosem volt bátorságom hozzá. És amióta megvannak a gyerekek, pláne nem gondolok ilyesmire. A családi nyaralások olyan drágák lettek, hogy kétszer is meg kell gondolnunk, hová utazunk. Szóval letettem róla. Ez utóbbi infót nem osztottam meg Noah-val. Ő teljesen másképp él, mint mi. Hatalmas szoftvercéget vezet a családjával. Szerintem nincs olyan bank és nagyvállalat, amellyel ne állnának kapcsolatban. Társtulajdonosok az apukájával és a húgával. A világ összes nagyvárosában van irodájuk. Folyton utazgatnak. Vagy tárgyalásokra járnak, vagy együtt nyaralnak. Aaron a cég jogásza.

– Milyen volt a múltkor Londonban? – faggatott tovább.

– Mesés. Kimentünk a könyvvásárra. Szuper jó volt. Sok érdekes könyvre bukkantunk, aztán a gyerekekkel megnéztük a Big Bent, a Westminster apátságot, még Windsorba is kivonatoztunk. Szerencsére gyönyörű időnk volt – meséltem. Amellett, hogy író vagyok, egy könyvkiadót is vezetek. Mindig arról álmodoztam, hogy egyszer külföldi írók alkotásait is behozom Dániába, de csak olyat szeretnék kiadni, ami tényleg jó. Igazi kincsre bukkanni pedig nehéz – kalandoztak el a gondolataim. – Nektek hogy telt a síelés?

– Klasszul, bár iszonyú hideg volt. Csúszás közben nem éreztük, de egyik nap fellanovkáztunk a hegytetőre, na, ott majdnem odafagytunk – mesélte nevetve.

Egyszer én is szeretnék eljutni Észak-Olaszországba. Charlotte olyan csodás képeket mutatott az utazásukról, hogy csak ámultam.

Negyedórával később már a kifutópálya felé gurultunk. Előttünk több gép is felszállási engedélyre várakozott.

– Most jön a legrosszabb rész, a felszállás – lehunytam a szemem egy pillanatra, miközben szorongásomnak adtam hangot.

– Nyugi, nem lesz semmi baj – nyugtatott Noah. Közben Emmát figyeltem, hogy mit csinál. Gitta és Jessica között ült. Valamit a telefonjukon néztek.

Istenem, add, hogy minden rendben legyen! – mondtam el magamban egy gyors imát, és már indultunk is. A gép nekilódult, egyre gyorsabban száguldott, mígnem emelkedni kezdtünk. Amikor már kicsit magasabban voltunk, a gép irányba fordult, miközben oldalra dőlt. Az a szárnya, ahol mi ültünk, lefelé billent, és ekkor teljes szélességében elénk tárult a város látképe. A házakkal, az autópályákkal együtt. Mesés látvány volt. Hiába, Koppenhága mindenhonnan gyönyörű!

Bárcsak már ott lennénk! – fohászkodtam ismét magamban.

Noah mellett ülni egészen fura élmény. Olyan érzésem volt, mintha rosszban sántikálnék. Mintha tilosban járnék. Úgy ülünk egymás mellett, akár a házasok. Holott ő egyáltalán nem a férjem. Az én férjem Teo. Lehet, hogy már ezerszer megbánta, hogy elengedett minket Emmával. Bár még az is lehet, hogy most nagyon is élvezik Chrisszel a szabadságot. El tudom képzelni, hogy micsoda hatalmas fiúbuli lehet otthon. Máris hogy hiányoznak! – sóhajtottam.

Noah

Már vagy három órája úton vagyunk. Mia mellettem olvas, én meg filmet nézek, és próbálok szundítani, de nem megy. Képtelen vagyok elaludni. A húgom, Evelin folyton minket sasol. Állandóan hátranéz, és titokban azt lesi, mit csinálunk. Valahogy más a tekintete. Nem a megszokott. Gyanakszik. Látom rajta. Vajon megsejtett valamit abból, hogy mennyire feszengünk Miával egymás társaságában? Kíváncsi lennék, mi járhat most Evelin fejében.

Gondoltam egyet, és elindultam a mosdóba. Ideje egy kicsit felállnom. Nem érzem a lábaimat, egészen elgémberedtek. Annyira tudtam, hogy Evelin kapva kap az alkalmon, és követ majd. Akár valami kotnyeles, pletykára éhes háziasszony. Utánam jött, és kérdőre vont.

– Mondd, hogy nem sántikálsz semmi rosszban! Ne tudd meg, hogy néztek ki Miával… – kezdte a kioktatást. Halkan beszélt, hogy meg ne hallják, és vigyázva körbekémlelt, nem áll-e a közelben ismerős.

– Mesélj, hogy festünk? – sandítottam rá tettetett értetlenséggel.

– Mint akik épp az első randijukra készülnek, csak még nem tudnak róla. – Egyenesen a szemembe nézett, így nyomatékosítva a mondanivalóját.

– Ne aggódj, mi nem fogunk randizni! – biztosítom.

– Az helyes, csak aztán más se történjen! Ne feledd, hogy házas vagy, és van két gyereked.

– Kösz, hogy emlékeztetsz! – nevetek.

– Mióta tetszik neked Mia? – kérdez rá a lényegre köntörfalazás nélkül.

– Nem értem, miről beszélsz – teszem a hülyét. – Ezer éve ismerem. Miért tetszene most hirtelen? Mégis, hogy jut ilyesmi az eszedbe?

– Figyeltelek benneteket az előbb. Biztosan tudom, van valami köztetek. Vagy ha még nincs, az tuti, hogy alakul. És ha itt lenne Charlotte, ezer százalék, hogy neki is szemet szúrna.

– Tudod te, hányszor voltunk már nyaralni Miáékkal? Jóban vagyunk velük. Barátok vagyunk. Az, hogy te mit akarsz látni, az egy dolog.

– Tetszik neked. Ebben holtbiztos vagyok! – jelenti ki, mire égnek emelem a szemem. A húgom világéletében ilyen volt. Már gyerekkorunkban is folyton a vesémbe látott. Mindig tudta, mi bajom, és azt is, mikor füllentek. Meg ha titkolok valamit. Képtelen voltam bármit eltitkolni előle. Öt perc alatt levágta, hogy valami megmagyarázhatatlan fura dolog van Mia és köztem. Ezek szerint nem csak én képzelem. Mások is észreveszik. Igaza van Evelinnek: távol kell tartanom magam tőle, mielőtt bajba kerülök, és velem együtt Mia is.

Még szerencse, hogy nyílt a mosdó ajtaja, és végre beslisszolhattam, így nem vallatott tovább.

Azon töprengtem, visszaüljek-e Mia mellé, vagy inkább keressek menekülőutat, és kérjem meg Evelint, hogy cseréljünk helyet. Csak hogy megnyugodjon a lelke. Meg persze az enyém is. De amint kijöttem a mosdóból, láttam, hogy Evelin odaült anyám mellé, apám meg Aaronnal diskurált. Mindig csak az üzlet! Látszott a fejükön, hogy nem bírnak elszakadni a munkától, megint valami munkamegbeszélést folytatnak.

Hurrá! Akkor ezek szerint kénytelen leszek visszaülni a helyemre, Mia mellé, aki még mindig elmélyülten olvas. Charlotte szinte sosem olvas. Én meg kábé azóta nem vettem a kezembe könyvet az irodán kívül, otthon, amióta házasok vagyunk. Folyton dolgozom vagy a családdal vagyok. Pedig régen szerettem olvasni – gondolkodtam el egy pillanatra. Miközben lopva Miát nézve visszafelé mentem a helyemre, furcsa érzés fogott el: ha lenne nálam könyv, most én is szívesen olvasnék. Vele.

Bakker! Mégis mi a fene történik velem? Lehet, hogy itt az ideje kérni a légikisasszonyoktól valami piát. Akkor legalább kitisztulna a fejem, kellően ellazulnék, és nem gondolkodnék folyton képtelenségeken. Például azon, milyen lenne Mia mellett ülni és édes kettesben olvasni. Tekintetem ismét Miára tévedt. Az a baj, hogy vele nemcsak olvasnék, hanem mást is csinálnék. Basszus, Noah! Ez már szánalmas! És még nem is ittál semmit! Feleséged van, az ég szerelmére! – reguláztam meg magam gondolatban.

Miután visszaültem Mia mellé, az a tervem, hogy nem keveredek bajba, Miára rá sem nézek, kussban maradok, és tényleg kérek egy piát, nem jött be. Ránéztem, és ez rohadt nagy hiba volt. Képtelen vagyok úgy a közelében lenni ennek a nőnek, hogy ne érezzem, hogy akarom őt. Fogalmam sincs, miért, de megkérdeztem tőle:

– Nincs véletlenül nálad még egy könyv? Nekem is kedvem támadt olvasni – tettem hozzá magyarázatképpen. Nem hiszem el, hogy komplett hülyét csinálok magamból!

– Igazából van, de csak a saját, legújabb regényem. Lefotózni hoztam magammal. De ha gondolod, odaadom ezt, amit én olvasok – ajánlotta fel kedvesen, és már nyújtotta is. – Nem biztos, hogy tetszeni fog, mert ez egy romantikus regény, nem feltétlenül pasiknak való, de izgalmas – szabadkozott.

– Akkor neked nem lenne mit olvasnod – utasítottam vissza az ajánlatát. – Viszont a könyvedre kíváncsi vagyok, úgyhogy azt szívesen elfogadom – mosolyodtam el akarva-akaratlanul, mert tudtam, hogy az őrületbe fogja kergetni a tény, hogy ott fogom olvasni mellette a regényét. Irtó jól szórakoztam magamban az arckifejezésén. Ez csak még jobban felizgatott.

Gyakran látom Mia könyves hirdetéseit az interneten. A legváratlanabb pillanatokban bukkannak fel és lepnek meg. Mindig elolvasom, hogy miről ír éppen, de sohasem mernék hazaállítani egyik regényével sem. Charlotte annak ellenére is furcsállná, hogy Miáékkal barátok vagyunk.

Mia kénytelen volt belemenni. Kiengedtem a folyosóra, hogy a tárolórekeszből kivehesse a regényét és odaadja. Miközben segítettem neki félretolni a táskákat, folyton összeért a kezünk. Barna haja laza hullámokban, arcát eltakarva lógott a vállára, de így is láttam a szemem sarkából, hogy zavarba jött. Nagyon is zavarban van a közelemben.

Annyira jó illata van!

Basszus! Egyre jobban vonzódom hozzá.

Tíz perccel később már javában a könyvét bújtam. Csak úgy faltam az oldalakat. Fogalmam sincs, miért, de folyton őt képzeltem el a főszereplő csajnak. És azon kaptam magam, hogy a főszereplő pasi helyébe pedig saját magamat képzeltem.

Az eszem megáll! Tudtam, hogy jól ír, de hogy ennyire! Nem hiszem el, hogy ezt a könyvet ő írta! Ez cseszett jó!

Mia

Ilyen nincs! Most Noah itt mellettem komolyan az én regényemet olvassa? Menten megőrülök! Nem teheti ezt velem!

Bizsergek. A mellkasom jól láthatóan emelkedik és süllyed. Még csak leplezni sem tudom. Úgy érzem, mintha minden egyes szívdobbanásom messziről hallatszana. Mély levegőket veszek, hogy ne dobbanjon akkorákat a szívem. Ahogy itt ül mellettem, és körbeleng a parfümjének illata, egyszerűen megőrülök. Mikor érünk már Dubajba?

Miért nem mondtam azt, hogy nincs nálam másik könyv? Talán azért, mert hazudni bűn!? És mert ahogy a mondás tartja: a hazug embert előbb utolérik, mint a sánta kutyát – válaszoltam meg magamnak a kérdést. Nyilvánvalóan azonnal lebuknék, miközben a szigeten fotóznám a regényt. Márpedig azért hoztam magammal, hogy meglephessem az olvasóimat pár képpel. Noah nem hülye. Követi az Insta- és a Facebook-oldalamat. Szokta lájkolni a posztjaimat. Azonnal levágná, hogy füllentettem.

Alig vártam, hogy landoljunk Dubajban. Teljesen kikészültem attól, hogy Noah a könyvemet bújja. Jézusom! A szexjelenetek! – jutott eszembe. Istenem, mondd, hogy nem pont ott tart! – fohászkodtam, miközben éreztem, hogy erre a gondolatra fülig pirultam. Nem fogom túlélni ezt az utazást!

Két órával később szerencsésen megérkeztünk Dubajba. Át kellett szállnunk. Jól is jött, hogy felállhattunk, már egészen elgémberedtek a lábaim. És menekülni is akartam. Noah-tól. Emma elöl ment a többiekkel, míg én szándékosan hátramaradtam. Miközben a Seychelle-szigeteki járat indulási kapuja felé ballagtunk, Evelin társult be mellém.

– Annyira jó, hogy végül eljöttetek Emmával. A gyerekek így nagyon jól ellesznek egymással – mondta vidáman. Akárhányszor láttam eddig Evelint, mindannyiszor megállapítottam, hogy mennyire csinos. Magas, karcsú, sikkes nő. Igazi üzletasszony, a férfiak álma. Hosszú, szőke haja loknikba sütve, kékes-hamuszürke szeme jól kihangsúlyozza gyönyörű arcát. Jogász. Ő is a családi cégüknél dolgozik, akárcsak a férje. – Teo és Chris nem szomorkodtak, hogy otthon kellett maradniuk?

– Ők is nagyon jöttek volna, de Teónak túl sok a munkája, legalább három héttel előre kell jeleznie a szabiigényét. Nem engedték volna el. Chris pedig megnyugodott attól, hogy Finn sem jöhetett, így jól ellesznek otthon az apjával. Rengeteg fiús programot beterveztek. Úgy tudom, még horgászni is elmennek – meséltem.

– Az jó – mosolyodott el. – Jártál már a Seychelle-szigeteken?

– Nem, még soha – ráztam meg a fejem.

– Még mi sem. Jó lesz együtt felfedezni – jegyezte meg, majd hozzátette: – Nem is mesélted még, hogyan ismerkedtetek meg Noah-ékkal – faggatott.

– Igazából Jessica és Emma találtak egymásra egy játszótéren. Ott kezdtünk el beszélgetni mi is Charlotte-tal. Aztán egyre többször összefutottunk, mígnem teljesen véletlenül osztálytársak is lettek a csajok.

– Tehát ez eleve el volt rendelve, hogy mindannyian barátok legyetek – nevetett.

– Főleg, hogy aztán a srácok is egy osztályba kerültek – tettem hozzá én is nevetve.

– Szerinted lesz késésünk? – állt meg egy percre Evelin az egyik kijelzőnél. Megkerestük a járatszámunkat, és megnyugodtunk, mert nem volt kiírva sem késés, sem járattörlés. Viszont a kapunk még messze volt, majdnem a terminál túlsó végén.

Mivel tudtam, hogy rengeteget kell még mennünk, kaptam az alkalmon, és én is faggatni kezdtem Evelint:

– És ti hogy ismerkedtetek meg Aaronnal?

– Még az egyetemről ismerjük egymást. Korábban nem jártunk, csak úgy látásból tudtunk egymásról. Aztán teljesen véletlenül apa cégéhez jelentkezett ügyvédnek, és ott újra összetalálkoztunk, ezúttal már munkatársként.

– Aztán jött a munkahelyi flört? – húztam széles vigyorra a szám, mivel éreztem, hogy a fantáziám rendesen beindult.

– Ahogy mondod. Az biztos, hogy nagy meglepetés volt számára, hogy én is ott dolgozom, az meg főleg, hogy a családunké az egész cég.

– Nem vagytok éhesek? Még van majdnem másfél óránk felszállásig. Ehetnénk egyet – vetette fel az ötletet Aaron a kajáldákhoz érve. Mi tagadás, már én is gondoltam rá, hogy kellene venni Emmának valami finomat. Biztosan megéhezne később, ha nem ebédelnénk. Így is tettünk. Mindannyian beültünk az egyik gyorsétterembe.

Bő két órával később már egy másik gépen ültünk. Számomra persze megint csak Noah mellett jutott hely.

– Lehet, hogy most már tényleg megkérem Emmát, hogy üljön ide mellém, akkor te is odamehetnél Jessicához – vetettem fel újra Noah-nak, miközben feltettük a rekeszbe a kézipoggyászainkat.

– Ne hülyéskedj, tök jól elvannak a lányok. Most végre együtt lóghatnak. Nonstop. Nem is beszélve arról, hogy így legalább tovább olvashatom a regényedet. Épp egy állati izgi résznél tartok – jegyezte meg sátáni, csibészes vigyorral az arcán, miközben összetalálkozott a tekintetünk. Rendkívül jól szórakozott valamin, ez látszott. Ebből azonnal tudtam, hogy egy fülledtebb, erotikusabb résznél tart. És igazam volt. – Katie és Henry az éjszaka közepén a konyhában, kettesben vannak a sötétben… – pontosított, mire éreztem, hogy az arcom lángba borul. Nem kicsit, hanem nagyon elvörösödhettem. Az az egyik fő szexjelenet a regényben!

– Ó, az szuper jó rész – tettettem a hülyét nyugalmat színlelve, de közben irtó hevesen vert a szívem.

– Henry épp a falhoz szorította Katie-t, iszonyúan vonzódnak egymáshoz, izzik köztük a levegő… – folytatta a heccelést.

– Nem szükséges részletezni, elvégre pontosan tudom, mit írtam – szóltam rá finoman, mielőtt továbbmenne, és még kellemetlenebb helyzetbe hozna. Borzasztóan zavart, hogy hihetetlenül közel állt hozzám. Biztosra vettem, hogy körülöttünk mindenki azt hiszi, hogy mi ketten Noah-val egy pár vagyunk. Ha tudnák, hogy mennyire nem! És hogy mindketten házasok vagyunk, csak éppen mással! Kész szerencse, hogy Noah családja nem figyelt, mert még ők is javában pakolásztak a lányokkal együtt.

– Pedig szívesen hallanám a saját szádból, ahogyan elmeséled, mi fog most történni – húzott tovább.

– Inkább olvasd el magad! Úgy sokkal izgalmasabb – javasoltam, és közben keményen álltam a tekintetét, mert egyre csak engem nézett.

– Jó, de nem baj, ha közben téged képzellek a főszereplő csajnak? – súgta oda végszóként a fülembe, erre egy pillanatra le kellett hunynom a szemem. Eszméletlen jó az illata! Ilyen nincs! De miért akarta egyáltalán elolvasni a könyvemet?! Másrészt én meg hogy lehettem olyan hülye, hogy odaadtam neki?!

Most először flörtölt velem Noah nyíltan. Vagy képzelegtem volna? Tudom, hogy csak szórakozott velem, és ez túl magas labda volt, hogy le ne csapja, ugyanakkor ez az egész kezd köztünk egyre furább lenni. Ahogyan pakolás közben a szája súrolta a fülemet, és az arca a hajamhoz ért, különös érzés kerített hatalmába. Miért vonzódom hozzá? Ő a barátnőm férje! Könyörgöm! Tizenöt éve házas vagyok. Hűséget fogadtam a férjemnek. És szeretem. Jó ember, nem azt érdemelné, hogy titokban egy másik férfiról fantáziáljon a felesége.

Meglehet, nagyon megbánom még, hogy eljöttem Noah-ékkal erre az útra. Mi minden történhet még hét nap alatt?

Semmi. Semminek sem szabad történnie. Elvonulok jó messzire tőlük, tisztes távolságra Noah-tól, és írni fogom a regényemet egy pálmafa tövében, ahol nem zavarok senkit. Észre sem veszik majd a többiek, hogy én is ott vagyok. Így is van. Észrevétlennek kell maradnom. Ez Noah-ék családi nyaralása – határoztam el magam.

Remélem, az Emmával közös szobánk a lehető legmesszebb lesz Noah és Jessica szobájától! És a többiekétől is.

Noah

Életemben nem szórakoztam még ilyen jól. Ez a regény átkozottul jó. Az a túlfűtött szexjelenet! Anyám! Esküszöm, jobb volt, mint egy pornófilm. Egészen begerjedtem tőle. Igazat mondtam Miának, tényleg őt gondoltam bele a női főhős szerepébe, de azt már nem árultam el, hogy képzeletben én álltam ott előtte, és nyúltam bele a bugyijába. A sötétben. Az agyam minden egyes részletet tűélesen lejátszott. Ahogyan a puha bőréhez értem, ahogyan megcsókoltam, és ahogyan dús, formás keblét simogattam. Nem hiszem el, hogy ennyire vágyom utána! Hogy megkívántam a barátom feleségét! Amikor közösen nyaralgattunk, volt olyan, hogy Miával kettesben maradtunk. Már akkor is éreztem, hogy valami van köztünk. Ilyenkor mindketten zavarban voltunk, és csak a kötelező tiszteletkörös beszélgetést nyomtuk le. Miután pedig a többiek ismét csatlakoztak hozzánk, titokban tovább figyeltem.

Láttam rajta, nem hiszi el, hogy tényleg őt képzelem bele a regényhőse figurájába, pedig ha tudná az igazat, hogy gondolatban meztelenül láttam, hogy mindenhol megérintettem, és hogy úgy csókoltam, ahogyan még nőt nem csókoltam. Akarom őt! Ha csak egyetlen éjszakára, ha csupán egy árva pillanatra is, de egyszer nagyon szeretném megkapni. Csak az a bökkenő, hogy érzem, ha egyszer egy kicsit is megkapnám, utána örökké őt akarnám. Éppen ezért most kell leállnom. Mind agyban, mind mindenhogy. Ennek az egésznek semmi értelme! Most azonnal írok Charlotte-nak, és megkérdezem, hogy vannak. Igen, ez lesz a legjobb! Ő az én feleségem! Vele kell törődnöm. Már indulás előtt regisztráltam és rácsatlakoztam a gép fizetős wifihálózatára, így szerencsére volt internetem.

Én

Szia, szívem, mi újság otthon? Hogy vagytok?

Szinte azonnal jött a válasz. Egy pillanatra elfogott a bűntudat. Az imént még egy másik nőről álmodoztam. Hogy tehetem ezt Charlotte-tal?

Charlotte

Itthon tartjuk a frontot. Kicsit jobban vagyok. Egész napos tévézést rendeztünk Finn-nel, ami azt jelenti, hogy eddig telefonkonferenciázott és online játszott Chrisszel, én pedig egyedül megnéztem három filmet. Ti merre jártok? Veletek minden oké?