A mű eredeti címe:

Half Bad

Fordította: Bosnyák Viktória

Text copyright © Sally Green, 2014

cover design by Tim Green, Faceout Studio

Cover images copyright © Tanya Constantine /

Blend Images / Getty Images and

© WIN Initiative / Getty Images

© Bosnyák Viktória, Hungarian translation, 2014

© Ciceró Könyvstúdió, magyar kiadás, 2014

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-539-945-1

Kiadja Ciceró Könyvstúdió

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Till Katalin

Édesanyámnak

TARTALOM

Első rész

A trükk

A trükk

A ketrec

Fekvőtámasz

Vasalás

A trükk nem válik be

Második rész

Hogyan kerültem a ketrecbe

Anyukám

Jessica és az első értesítés

Apám

Anyu öngyilkossága

A második értesítés

Jessica szertartása

Messze még az a tizenhét

A gimnázium

Még több verekedés meg egy kis bagózás

Az ötödik értesítés

Az első csókom

F1, F2

Poszttrauma

Saba halálának története

Mary

Két fegyver

A hatodik értesítés

Harmadik rész

A második fegyver

A nyakbilincs

Az új trükk

Napirend

Apámról tanulok

Látomások apámról

Gondolatok Anyuról

Felmérés

Punk

A vadász

A Nagyi

Látogatók

Kódolva

Negyedik rész

Szabadság

Nathan Marcusovics három teászacskója

Nyikita

Cobalt köz

Pénz

Jim és Trev – első rész

Jim és Trev – második rész

Vadászok

Arran

ötödik rész

Gabriel

Genf

Gabriel

A tető

Hatodik rész

Betöltöm a tizenhetet

Az ajándékok

A sas és Rose

Megbízni Gabrielben

Annalise

A Fairborn

Vissza Mercuryhoz

Három ajándék

Futás

Köszönetnyilvánítás

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is:

„mert nincs a világon se jó, se rossz:
gondolkozás teszi azzá.”

William Shakespeare: HAMLET

(ford.: Arany János)

ELSŐ RÉSZ

A trükk

A trükk

Ott az a két gyerek, két srác, akik egymás mellett ülnek, beszorulva egy öreg szék két karfája közé. Te vagy a baloldali.

A másiknak melege van. Közelebb hajol és a tévéről rád emeli a tekintetét, mintha lassításban tenné.

– Tetszik? – kérdi.

Bólintasz. Átöleli a válladat, és újra a képernyő felé fordul.

Utána mindketten ki akarjátok próbálni, amit a filmben láttatok. Elcsensz egy nagy doboz gyufát a konyhaszekrény fiókjából, és kifuttok vele az erdőbe.

Te kezded. Meggyújtasz egy szál gyufát, hüvelyk- és mutatóujjad között tartod, és addig hagyod égni, míg el nem alszik. Megpörköli az ujjadat, de még mindig fogod az elfeketedett gyufát.

A trükk működik.

A másik fiú is kipróbálja. De neki nem sikerül. Elejti.

Aztán felébredsz és eszedbe jut, hogy hol vagy.

A ketrec

A trükk az, hogy ne törődj vele. Ne törődj azzal, hogy fáj, ne törődj semmivel.

A kulcs, hogy fütyülsz rá; nincs más trükk. Nincs semmi más. Egy ketrecben vagy. Ez egy trükkös ketrec.

Fekvőtámasz

A napi rutinnal nincs baj.

Arra ébredni, hogy az eget látod, és kint vagy a friss levegőn, okés. Hogy a ketrecben, megbilincselve ébredsz, az az, ami. Nem engedheted, hogy a ketrec hatással legyen rád. A bilincs kidörzsöli a bőrödet, de gyorsan begyógyul, és kész. Akkor meg nem mindegy?

A ketrec sokkal jobb most, hogy itt vannak a báránybőrök. Még ha nedvesek, akkor is, melegek legalább. A ponyva is nagy fejlődés volt az északi oldalon. Nagyjából megvéd az esőtől és a széltől. Hőségben, napos időben pedig ad egy kis árnyékot. Mondj vicceket! Neked sem szabad elveszítened a humorérzékedet.

Szóval a menet az, hogy felébredsz, már a leghalványabb hajnalpírra. Egyetlen izmodat sem kell mozdítanod, még a szemedet sem kell kinyitnod, hogy tudd, világosodik. Elég, ha csak fekszel, és érzékeled.

Ez a nap legjobb része.

Nem sok madár van a környéken. Van egy pár, de nem sok. Jó lenne tudni mindegyiknek a nevét, de a kiáltását mindnek ismered. Sirályok nincsenek, ami jelent valamit, és kondenzcsíkot sem látsz soha. A napfelkelte előtti nyugalomban általában nem fúj nagyon a szél, és ahogy kezd kivilágosodni, a levegőt máris melegebbnek érzed.

Most kinyithatod a szemedet, és élvezheted néhány percig a napfelkeltét, ami ma vékony, rózsaszín csíkban nyúlik el az elmosódott, zöld hegyeket körülölelő felhőfoszlányokon. És még mindig marad egy perced, vagy talán kettő is, hogy összeszedd a gondolataidat, mielőtt megjelenik.

De kell egy terv, amit legjobb, ha már előző éjjel kidolgozol, hogy gondolkodás nélkül menjen. A terv általában az, hogy teszed, amit mond, de nem mindennap. Ma nem.

Vársz, amíg megjelenik, és odadobja neked a kulcsot. Elkapod, és kinyitod a bokabilincsedet. Megmasszírozod, hogy hangsúlyozd a fájdalmat, amit okoz. Előbb a bal béklyót veszed le, majd a jobbat, felállsz, kilakatolod a ketrec ajtaját, visszadobod neki a kulcsot, kinyitod a ketrecajtót, kilépsz. A fejedet nem emeled fel, sosem nézel a szemébe (hacsak ez nem épp része egy másik tervnek), megmasszírozod a derekadat, és esetleg nyögsz egy kicsit, majd odaballagsz a veteményeshez, és pisilsz.

Néha persze megpróbál belepiszkálni a gondolataidba azzal, hogy megváltoztatja a rutint. Néha a torna előtt akarja, hogy elvégezd a feladataidat, de legtöbbször a fekvőtámasz van előbb. Mire felhúzod a slicced, tudni fogod.

– Ötvenet – mondja halkan. Tudja, hogy figyelsz.

Szokás szerint nem kapkodod el. Ez a terv állandó része.

A jobb karodat dörzsölöd. Belevág a fémbilincs, amikor meg vagy béklyózva. De már jobb, hallod a surrogást. Fejkörzés, megmozgatod a vállad, aztán megint a fejedet, aztán csak áll, és te is csak állsz, még egy-két másodpercig feszegeted a határokat, mielőtt hasra veted magadat.

Egy
A trükk, hogy

Kettő
ne törődj vele.

Három
Ez az egyetlen

Négy
trükk.

Öt
De létezik

Hat
egy csomó

Hét
technika.

Nyolc
Egy csomó.

Kilenc
Mindig

Tíz
résen kell lenni.

Tizenegy
Mindig.

Tizenkettő
Az pedig

Tizenhárom
könnyű.

Tizennégy
Mert

Tizenöt
nincs más

Tizenhat
dolgod.

Tizenhét
Hogy mire figyelj?

Tizennyolc
Valamire.

Tizenkilenc
Bármire.

Húsz
Min-

Huszonegy
den-

Huszonkettő
re.

Huszonhárom
Egy hibára.

Huszonnégy
Egy lehetőségre.

Huszonöt
Egy tévedésre.

Huszonhat
A

Huszonhét
pokoli

Huszonnyolc
Fehér

Huszonkilen
Boszorkány

Harminc
legpinduribb

Harmincegy
hibájára

Harminckettő
is.

Harminchárom
Mert

Harmincnégy
előfordul,

Harmincöt
hogy hibázik.

Harminchat
Bizony.

Harminchét
És ha

Harmincnyolc
nem tudod

Harminckilenc
kihasználni,

Negyven
akkor vársz

Negyvenegy
a következőre,

Negyvenkettő
meg az azutánira

Negyvenhárom
meg az azutánira.

Negyvennégy
Egészen addig,

Negyvenöt
amíg végül

Negyvenhat
sikerül.

Negyvenhét
És

Negyvennyolc
szabad

Negyvenkilenc
leszel.

Felállsz. Biztosan számolta, de az is taktika, hogy sose hagyd magad.

Nem szól semmit, de odalép hozzád, és visszakézből pofon vág.

Ötven
Ötven.

A fekvőtámaszok után csak állni kell és várni. A legjobb, ha a földet bámulod. Ott állsz a ketrec mellett, az ösvényen. Az ösvény sáros, de nem fogod felseperni, ma nem. Más a terv. Sokat esett az elmúlt pár napban. Gyorsan közeledik az ősz. De ma nem esik; ez már jó.

– A másik kört! – Most is halkan beszél. Felesleges felemelnie a hangját.

És már indulsz is… de még nem. El kell hitetned vele, hogy a szokott nehezen-kezelhető-de-megalkuvó önmagad vagy, ezért levered a sarat a bakancsodról, a bal bakancs sarkával a jobb orráról, utána meg a jobb bakancs sarkával a bal orráról. Felemeled az egyik kezedet, felnézel, körülnézel, mintha a szélirányt próbálnád felmérni, ráköpsz az ágyásban zöldellő krumplira, nézel jobbra, nézel balra, vársz, hogy alábbhagyjon a forgalom, és… elengeded a buszt… aztán elindulsz.

Egy ugrással fent vagy a rakott kőkerítés tetején, majd leugrasz a túloldalon, futva indulsz át a lápon, a fák felé.

Szabadság.

Ugyan már!

De a terv megvan, és az elmúlt négy hónapban sokat tanultál. A leggyorsabb, amennyi idő alatt megtetted neki a külső kört, negyvenöt perc volt. Ennél gyorsabban is le tudod futni, talán menne negyven alatt, mert a túlsó végen meg szoktál állni a patakparton, pihensz, iszol és fülelsz meg figyelsz, és egyszer feljutottál a hegygerincre, ahonnan még több hegyet láttál, még több fát és egy tengeröblöt, bár lehet, hogy tó volt, de a hanga és a hosszú, nyári napok mégis azt súgják, hogy öböl.

A mai terv az, hogy amint eltűntél a szeme elől, belehúzol. EZ KÖNNYŰ. Nagyon könnyű. A táplálkozásod tökéletes. Ezt el kell ismerni, mert szuper egészséges és szuper fitt vagy. Hús, zöldség, még több hús, még több zöldség, és ne felejtsd el a bőséges jó levegőt! Micsoda élet!

Jól haladsz. Tartod a lépést. Futsz, ahogy csak bírsz.

Beindul a surrogás, gyógyítod magad az után a kis pofon után; surrog, surrog, surrog, surrog.

Már el is értél a túlvégre, ahol átvághatnál a belső körre, ami valójában a külső kör fele. De ő nem a belső kört akarta, te pedig le akartad futni a külsőt, bármit mondjon is.

Ennek kell az eddigi leggyorsabbnak lennie.

Akkor fel a hegygerincre!

És hagyd, hogy a gravitáció hatalmas léptekkel levigyen a patakhoz, ami az öbölbe torkollik.

Innentől trükkös lesz. Most épphogy csak kívül vagy a körön, de hamarosan elég távol fogsz kerülni tőle. Nem fog rájönni, hogy megszöktél, csak amikor már vissza kellett volna érned. Ez huszonöt percet jelent attól kezdve, hogy letértél a körről, talán harmincat, talán harmincötöt, de vegyük inkább huszonötnek, mielőtt utánad indulna.

De nem vele van a baj, hanem a karkötővel. Ki fog nyílni, ha túlságosan messzire mész. Nem tudod, hogy működésének alapja boszorkányság, tudomány vagy mindkettő, de ki fog nyílni. Megmondta neked már az első napon, hogy valami folyadék van benne. Sav. Kifolyik belőle, ha túl messzire kóborolsz, és ez a folyadék átégeti a csuklódat.

– Lerohasztja a kezedet – így mondta.

Most lefelé tartasz a hegyoldalban. Hallod a kattanást… és marni kezd.

De neked megvan a terved.

Megállsz, és a csuklódat a patakba meríted. A patak vize sistereg. A víz segít, bár a varázsszer furán sűrű és ragacsos, nem könnyű lemosni. És több is szivárog majd belőle, mégsem állhatsz meg.

Kibéleled a karkötőt nedves mohával és tőzeggel. Újra belemeríted a vízbe. Még több tömítést teszel bele. Túl sok időbe telik. Menj tovább!

Dombról le.

Kövesd a patakot!

A trükk, hogy ne törődj a csuklóddal. A lábad rendben. Jól haladsz.

Különben sem akkora baj elveszíteni egy kezet. Helyettesítheted valamivel… egy kampóval… vagy egy lecsatolható pengés kézzel, amilyen Bruce Lee ellenfelének van A Sárkány közbelépben… vagy valamivel, aminek behúzható pengéje van, de amikor harcolsz, kijön, és sutty… vagy lángot lövell…de kizárt, hogy műkezed legyen… az biztos… ki van zárva.

Szédülsz. De hallod a surrogást. A szervezeted igyekszik meggyógyítani a csuklódat. Még az is lehet, hogy megmarad mindkét kezed, nem tudhatod. A trükk akkor is az, hogy ne törődj vele. Különben minden hiába.

Meg kell állnod. Újra meg kell merítened a patakban, ki kell tömnöd új tőzeggel, és menned kell tovább.

Már majdnem az öbölhöz értél.

Majdnem.

Ó, igen. Rettentő hideg.

Túl lassú vagy. A vízben csak lassan lehet haladni, de legalább áztathatod a kezedet.

Csak menj!

Menj tovább!

Marha nagy ez a tó. De nem baj. Minél nagyobb, annál jobb. Így tovább lesz a vízben a kezed.

Rosszul vagy… jaj!

A francba, a kezed rémesen fest. De már nem szivárog több sav a karkötőből. Meg tudsz szökni. Legyőzted. Megtalálod Mercuryt. Megkapod a három ajándékot.

De most tovább kell menned.

Egy perc, és elérsz a tengerszem végére.

Jól csinálod. Jól csinálod.

Már nem vagy messze.

Nemsokára átlátsz a túlsó völgybe, és…

Vasalás

– Majdnem elvesztetted a kezedet.

A kezed ott van a konyhaasztalon, a csont, az izom és az inak még láthatóan összekötik a csuklódon tátongó nyílt, véres sebnél. Bőr helyett lávára emlékeztető patakok folynak le az ujjaidhoz, mintha megolvadt, majd újra megszilárdult volna. Az egész kezed megdagadt, és úgy fáj… mintha sav marta volna szét. Az ujjaid ránganak, csak a hüvelykujjad nem mozdul.

– Talán meggyógyul úgy, hogy újra tudod használni az ujjaidat. De az is lehet, hogy nem.

Az öbölparton levette a karkötőt a csuklódról, és fájdalomcsillapító folyadékkal fújta be a sebet.

Nem érte felkészületlenül. Mindig mindenre felkészült.

Hogy ért oda ilyen gyorsan? Futott? Vagy egy nyavalyás seprűnyélen repült?

De bárhogy jutott is oda, visszafelé gyalog kellett megtenned vele az utat. Kemény menet volt.

– Miért nem mondasz semmit?

Egyenesen a képedbe beszél.

– Azért vagyok itt, hogy tanítsalak, Nathan. De muszáj abbahagynod a szökdösést.

Olyan csúf, hogy kénytelen vagy elfordulni.

A konyhaasztal túloldalán vasalódeszka áll.

Vasalt? Kivasalta a katonai nadrágját?

– Nathan! Nézz rám!

Le sem veszed a szemed a vasalóról.

– Segíteni akarok neked, Nathan.

Felkrákogsz egy nagy csulát, odafordulsz, és köpsz. Ő azonban gyors, és hátrahőköl, így az ingén landol, nem az arcán.

Nem üt meg. Ez új.

– Enned kell. Melegítek egy kis ragut.

Ez is új. Általában neked kell főznöd, takarítanod, felseperned.

De vasalnod sosem kellett.

Bemegy a kamrába. Nincs hűtőszekrény. Nincs áram. Fával kell fűteni a tűzhelyet. A tűzrakás és a hamu kikotrása is a te feladatod.

Amíg a kamrában van, odamész, és szemügyre veszed a vasalót. A lábad gyenge, bizonytalan, de a fejed tiszta. Elég tiszta. Segítene egy korty víz, de látni akarod a vasalót. Csak egy darab fém, vasaló formájú, a fogója is fém. Régi. Nehéz és hideg. A tűzhelyen kell felforrósítani, hogy működjön. Rettentő sok időbe telhet. Mérföldekre van innen bármi, ő mégis vasalja a nadrágjait meg az ingeit!

Amikor néhány másodperccel később visszajön, a kamraajtóban vagy, és teljes erőből lesújtasz a vasalóval. A hegyes végével.

De ő olyan rohadtul magas és olyan rohadtul gyors. A vasaló megcsúszik a koponyáján, és a vállába csapódik.

A földön fekszel, és a füledet fogod, a bakancsát látod, mielőtt elájulsz.

A trükk nem válik be

Megint a konyhaasztalnál ülsz, izzadsz, egy kicsit reszketsz is, a bal füledből vér szivárog, és lecsorog a nyakadon. Az a fül nem fog meggyógyulni. Azon az oldalon nem hallasz. És az orrod is rémes. Biztosan ráestél, amikor elbuktál. Betört, bedugult, és az sem fog rendbe jönni.

A kezed az asztalon pihen, és annyira megdagadt, hogy az ujjaidat egyáltalán nem tudod mozgatni.

Ott ül a széken melletted, és megint befújja a csuklódat azzal a balzsammal. Hűt. Zsibbaszt.

Olyan jó lenne tetőtől talpig így zsibbadni. Hogy ne érezz semmit. De ez nem fog megtörténni. Vissza fog zárni a ketrecbe, leláncol, és ez egyre csak így megy tovább…

Így hát a trükk nem működik. Nem működik, és ez bánt; megbántad az egészet. Már nem akarsz semmit.

A vágás a koponyáján begyógyult, de szőke haja alatt fekete-vörös var széles barázdája húzódik, és véres a válla. Még mindig beszél, vastag, nyálas ajka meg nem áll.

Körülnézel a helyiségben. A mosogató, az ablak, ami a zöldségeskertre és a ketrecre néz, a tűzhely, a vasalódeszka, a kamraajtó, és megint a szépen vasalt nadrágos, csúf nő. Tiszta bakancs. És a bakancs szárában a kis tőr. Néha ott tartja. Láttad, amikor a földön voltál.

Szédülsz. Így könnyű elájulni, térdre rogyni. A hónod alá nyúlva elkap, de a bal kezed nincs megsérülve, kitapintod a kés markolatát, kihúzod a kést a bakancsa szárából, miközben ő a te tehetetlen súlyoddal küzd, és ahogy még jobban elhagyod magad, a pengét a nyaki verőeredhez emeled. Gyorsan és keményen.

De olyan rohadtul gyors, te meg rúgsz és küzdesz, és küzdesz és rúgsz, de elszedi tőled a tőrt, és már nem marad erőd rugdosódni és harcolni.

Újra a ketrecben. Megbilincselve. Tegnap éjjel ébren voltál… izzadtál… a füled még mindig nem jó… a szádon át veszed a levegőt, mert az orrod bedugult. Még a rossz csuklódat is megbilincselte, és az egész karod úgy megdagadt, hogy a béklyó nagyon szoros.

Késő délelőtt van, de még mindig nem jött érted. A kunyhóban csinál valamit. Kalapál. Füst száll a kéményből.

Ma meleg van, délnyugat felől szellő fúj, a felhők hangtalanul vonulnak az égen, és a napnak sikerül többször is megjelennie. Megérinti az arcodat, és a rács árnyékát veti a lábadra. De te láttad már mindezt, így hát lehunyod a szemedet, és emlékezel. Néha az sem baj.

MÁSODIK RÉSZ

Hogyan kerültem a ketrecbe

Anyukám

Lábujjhegyen állok. A fénykép az előszobában van az asztalon, de nem érem el rendesen. Nyújtózkodom, nyújtózkodom, és megbököm az ujjam hegyével a keretet. Nehéz, és csattanva esik le a földre.

Visszatartom a lélegzetemet. De nem jön senki.

Óvatosan felveszem. Nem tört el az üvege. Az ablak alatt ülök, hátamat a falnak döntve.

Anyukám szép. A fénykép az esküvője napján készült. Hunyorogva néz a napba, a napsugár a haját simogatja, a ruhája fehér, fehér virágok a kezében. A férje ott van mellette. Jóképű. Mosolyog. Eltakarom az arcát.

Nem tudom, mennyi ideje ülök ott. Szeretem nézni az anyukámat.

Megjelenik Jessica. Nem figyeltem, hogy jön-e.

Megragadja a keretet.

Nem engedem el. Fogom erősen.

De izzad a kezem.

És Jessica sokkal nagyobb nálam. Felrántja, ezzel talpra állítva engem, és a keret kicsúszik a kezemből. Ballal a magasba emeli, majd ferdén lekapja, és a szélével megvágja az arcomat.

– Soha többé ne nyúlj ehhez a képhez!

Jessica és az első értesítés

Az ágyamon ülök. Jessica is az én ágyamon ül, és nekem mesél.

– Érte jöttek? – kérdi Anyu.

– Nem – feleli a fiatal nő az ajtó előtt. – Szó sincs róla. Ilyet sosem tennénk.

A fiatal nő őszinte, és szeretne jó munkát végezni, de nagyon naiv.

Közbeszólok:

– Mit jelent az, hogy naiv?

– Ostoba. Bárgyú. Tökfej. Mint te. Világos?

Bólintok.

– Akkor jó. Na, figyelj! A naiv nő azt mondja:

– Meglátogatunk minden Fehér Boszorkányt Angliában, hogy értesítsük őket az új szabályokról, és hogy segítsünk nekik kitölteni az adatlapot.

A nő elmosolyodik. A vadásznak a háta mögött arcizma sem rándul. Feketét visel, mint mindannyian. Mély benyomást kelt. Magas, erős.

– Anyu mosolyog?

– Nem. Miután megszülettél, Anyu soha többé nem mosolygott. Amikor Anyu nem felel, a nő, akit a testület küldött, aggódva néz.

– Ugye megkapta az értesítést? – kérdi. – Nagyon fontos.

A nő a csíptetős tábláján lévő papírok között lapozgat, és előhúz egy levelet.

Jessica kihajtogatja a kezében lévő pergament. Vastag, nagyméretű, és összehajtogatva keresztet formáz. Óvatosan tartja, mint valami nagyon értékeset. Felolvassa:

– Értesítés az angliai, skóciai és walesi Fehér Boszorkányok Tanácsának határozatáról

A Fehér Boszorkányok fokozott védelme érdekében össze kell írni minden brit boszorkányt, és a listát naprakészen kell tartani.

Kimondtuk, hogy a nem tiszta fehér házasságból született boszorkányokat és zsengéket (a tizenhét év alatti boszorkányokat) fel kell tüntetni. Minősítésük Fehér (F1), Fekete (F2) vagy Suta / Nem Fehér Boszorkány (S). Így a félvéreket (F1 0,5 / F2 0,5), vagy (F1 0,5 / S 0,5) jelöléssel tartják számon. Az anya kódja áll elöl, az apáé hátul. A feles jelölést a lehető legrövidebb ideig viselik (és tizenhét éves koruk után semmiképpen sem), amíg meg nem sikerül határozni az abszolút kódjukat (F1, F2 vagy S).

– Tudod, mit jelent ez? – kérdezi Jessica.

A fejemet rázom.

– Azt jelenti, hogy te Feles jelzésű vagy. Fekete Feles. Nem-fehér.

– A Nagyi szerint Fehér Boszorkány vagyok.

– Nem mondott ilyet.

– Azt mondta, félig Fehér vagyok.

– Félig Fekete vagy.

– Miután a nő végzett a határozat felolvasásával, Anyu még mindig nem szól semmit, csak visszamegy a házba, nyitva hagyva a bejárati ajtót. A nő és a vadász követik.

Mindannyian a hallban vagyunk. Anyu egy fotelben ül, a kandalló mellett. De a tűz nem ég. Deborah és Arran eddig a földön játszott, de most ott ülnek kétfelől, a fotel karfáján.

– Te hol vagy?

– Ott állok közvetlenül mellettük.

Elképzelem, ahogy Jessica ott áll, karba tett kézzel, merev térddel.

A vadász megáll a küszöbön.

A nő a csíptetős táblával a másik fotel szélén kuporog, táblája erősen összezárt térdén, kezében toll.

– Valószínűleg sokkal gyorsabb és egyszerűbb, ha én töltöm ki, és maga csak aláírja – mondja Anyunak. – Ki a családfő?

– Én – nyögi Anyu.

A nő megkérdezi a nevét.

– Cora Byrn – feleli Anyu. – Fehér Boszorkány. Elsie Ashworth és David Ashworth Fehér Boszorkányok leánya.

A nő a gyerekeiről kérdi.

– Jessica nyolcéves, Deborah öt, Arran kettő – feleli Anyu.

– Ki az apjuk? – kérdi a nő.

– Dean Byrn, Fehér Boszorkány, tanácstag volt – mondja Anyu.

– Ő hol van? – kérdezi a nő.

– Meghalt. Meggyilkolták – válaszol Anyu.

– Sajnálom – mondja a nő, majd megkérdi: – És a baba? A baba hol van?

– Ott. Abban a fiókban – feleli Anyu.

Jessica felém fordul, és elmagyarázza:

– Arran születése után Anyu és Apu nem akart több gyereket. Elajándékozták a kiságyat, a babakocsit, meg minden babaholmit. Azt a babát nem akarták, és egy párnán kell aludnia egy fiókban, Arran egy régi, kopott rugdalózójában. Ennek a babának senki nem vesz játékot vagy más ajándékot, mert mindenki tudja, hogy nem várták. Anyunak sem hoz senki ajándékot vagy virágot, vagy csokit, mert mindenki tudja, hogy nem akarta ezt a babát. Senki nem akar ilyen gyereket. Anyu csak egy képeslapot kap, de azon sem az áll, hogy „Gratulálok!”.

Csend.

– Akarod tudni, mi állt rajta?

Csak a fejemet rázom.

– Az állt rajta, hogy „Öld meg!”.

Az ujjaimat rágom, de nem sírok.

A nő közelebb megy a fiókban fekvő babához, és a vadász követi, mert ő is látni akarja ezt a furcsa izét, amit senki sem akart.

A baba még álmában is rémes és csúf, nyamvadt kis testével, szutykosnak tűnő és tüskés fekete hajával.

– Neve van már? – kérdi a nő.

– Nathan.

Jessica addigra már megtalálta a módját, hogy úgy mondja ki a nevemet, mintha valami undorító dolog volna.

– És az apja? – kérdi a fiatal nő.

Anyu nem felel. Nem tud, mert ez túlságosan borzalmas. Képtelen elviselni. De mindenki tudja, aki csak ránéz a babára, hogy az apja gyilkos.

– Talán leírhatná az apa nevét – javasolja a nő, és odaadja a táblát Anyunak, aki most már sír, és leírni is képtelen a nevet. Mert az a leggonoszabb Fekete Boszorkány neve, aki valaha élt.

Ki akarom mondani, hogy „Marcus”. Ő az apám, és ki akarom mondani a nevét, de én is túlságosan félek. Mindig félek kimondani a nevét.

– A nő újra az alvó babára néz, és kinyújtja a kezét, hogy megérintse…

– Óvatosan! – figyelmezteti a vadász, mert bár a vadászok sosem félnek, mindig óvatosak, ha Fekete Boszorkányról van szó.

– De csak egy kisbaba – mondja a nő, és megsimogatja pucér karját az ujjával. A baba megmozdul, és kinyitja a szemét.

– Te jó ég! – fakad ki a nő, és hátrahőköl. Eszébe jut, hogy nem lett volna szabad hozzányúlnia valamihez, ami ennyire ocsmány, és kisiet a fürdőszobába kezet mosni.

Jessica kinyújtja a kezét, mintha meg akarna érinteni, de aztán meggondolja magát.

– Én soha nem tudnék hozzányúlni valami olyan borzalmashoz, amilyen te vagy – mondja.

Apám

A fürdőszobatükör előtt állok, és az arcomat vizsgálom. Egyáltalán nem hasonlítok Anyura és Arranre sem. A bőröm kreol, kicsit sötétebb, mint az övék, a hajam pedig szénfekete, de az igazi különbség a szemem feketesége.

Sosem találkoztam apámmal, nem is láttam. De azt tudom, hogy a szemem az övé.

Anyu öngyilkossága

Jessica bal kézzel a magasba emeli a képkeretet, és lecsap, megvágva vele arcomat.

– Soha többé ne merj hozzányúlni ehhez a képhez!

Nem mozdulok.

– Hallod?

Véres a keret sarka.

– Miattad halt meg.

A falig hátrálok.

– Miattad ölte meg magát! – kiabál velem Jessica.

A második értesítés

Emlékszem, hogy napokig esik. Napokig nem szűnik, mire már nekem is elegem lesz abból, hogy egyedül vagyok az erdőben. Inkább a konyhaasztalnál ülök és rajzolok. A Nagyi is a konyhában van. A Nagyi mindig a konyhában van. Öreg és csontos, olyan vékony a bőre, amilyen az öregeknek lenni szokott, de karcsú, és a háta egyenes. Skótkockás rakott szoknyákat hord, és túrabakancsot vagy gumicsizmát. Mindig a konyhában van, ahol a konyhapadló mindig sáros. Hiába esik, a hátsó ajtó nyitva. Néha behúzódik az eső elől egy-egy csirke, de a Nagyi nem tűri. Bakancsa oldalával óvatosan kilöki, és becsukja az ajtót.

A lábos ott rotyog a tűzhelyen, sietősen száll fel belőle a keskeny gőzoszlop, majd kiszélesedik, és egybeolvad a felette lévő felhővel. A gyógynövények zöldje, szürkéje, kékje és vöröse, a virágok, gyökerek és gumók, melyek spárgára kötözve, hálókban és kosarakban lógnak, elmosódottan látszanak az őket körülvevő ködben. A polcokon lévő üvegek tele vannak folyadékokkal, levelekkel, magokkal, zsírokkal, gyógyfőzetekkel, sőt néhány még lekvárral is. A megvetemedett munkapulton mindenféle kanál hever – fémből, fából, csontból, az olyan hosszútól, mint a karom, az olyan kicsikéig, mint a kisujjam –, meg kések egy fa késtartóban, piszkos, ragacsos kések a vágódeszkán, egy gránit mozsártörő és mozsár, két kerek kosár és még több befőttes üveg. Az ajtón egy méhészkalap, különböző kötények és egy fekete esernyő lóg, ami úgy elgörbült, mint egy banán.

Mindent lerajzolok.

Arrannel ülök, és egy régi filmet nézünk a tévében. Arran szereti az ilyesmit. Minél régebbi, annál jobb, én pedig szeretek mellette ülni, minél közelebb, annál jobb. Mindketten sortot viselünk, és mindkettőnknek piszkafa a lába, csak az övé sápadtabb, mint az enyém, és kalimpál vele, mert jobban lelóg a kényelmes fotelról. Van egy kisebb sebhely a bal térdén, és egy hosszú a jobb lábszárán. A haja világosbarna és hullámos, de valahogy sosem lóg az arcába. Az én hajam hosszú és fekete, és belelóg a szemembe.

Arranön kötött, kék pulóver van, alatta fehér póló. Rajtam a piros póló, amit tőle kaptam. Meleget áraszt, ha közel hajolok hozzá, és amikor felnézek rá, pillantása a tévéről rám téved, mintha csak lassított felvétel lenne. A szeme világos kékesszürke, benne néhány csillám, és még pislogni is lassan pislog. Minden gyöngéd rajta. Csodálatos lenne szeretni.

– Tetszik? – kérdezi, de nem sürgős neki a válasz.

Bólintok.

Átkarol, és visszafordul a képernyő felé.

Arábiai Lawrence megcsinálja a gyufás trükköt. Utána megbeszéljük, hogy mi is kipróbáljuk. Kiveszek egy nagy doboz gyufát a konyhaszekrény fiókjából, és elszaladunk vele az erdőbe.

Én kezdem.

Meggyújtom a gyufát, és a hüvelyk- meg a mutatóujjam között tartom, hagyom leégni, míg el nem alszik. Apró, vékonyka ujjaim, melyeken a körmöt tövig rágtam, megpörkölődtek, de még mindig nem engedtem el a megfeketedett gyufát.

Arran is kipróbálja a trükköt. De nem csinálja végig. Ő a másik ember a filmből. Eldobja a gyufát.

Miután hazamegy, én újra megcsinálom a trükköt. Könnyű.

Arran meg én belopódzunk a Nagyi szobájába. Furcsa gyógyszerszag van. Az ablak alatt áll egy tölgyfa láda, a Nagyi abban tartja a Tanácstól jött értesítéseket. Leülünk a szőnyegre. Arran kinyitja a láda tetejét, és kiveszi a második értesítést. Vastag, sárga pergamenre írták, és csak úgy kavarognak rajta a szürke betűk. Arran felolvassa nekem, halkan, mint mindig.

Értesítés az angliai, skóciai és walesi Fehér Boszorkányok Tanácsának határozatáról

A Fehér Boszorkányok biztonságának fenntartása érdekében a Tanács továbbra is fenntartja a Fekete Boszorkányok és Fekete Zsengék elfogására és megbüntetésére vonatkozó szabályt.

Minden Fehér Boszorkány biztonságának és épségének érdekében évente készül felmérés a vegyes, Fehér-Fekete kapcsolatból származó boszorkányokról és Zsengékről (F1 0,5 / F2 0,5). A felmérés hozzájárul az illető Boszorkány/Zsenge besorolásához, a Fehér (F1) vagy Fekete/Nem-fehér (F2) kategóriákba.

Nem kérdem meg Arrant, hogy szerinte F1-et vagy F2-t kapok-e. Tudom, hogy megpróbálna kedves lenni.

Ma van a nyolcadik szülinapom. El kell mennem Londonba, a felmérés miatt.

A tanács épületében sok a hideg, szürke köves folyosó. A Nagyi meg én egy padon ülve várakozunk. Vacogok, mire előkerül egy fehér köpenyes fiatalember, és a padunktól balra lévő ajtóra mutat. A Nagyi nem jöhet be velem.

A szobában egy nő fogad. Rajta is fehér köpeny van. A fiatalembert Tomnak szólítja, az pedig őt Miss Lloydnak. Engem mindketten Felesnek.

Szólnak, hogy vetkőzzek le.

– Vedd le a ruháidat, Feles!

Megteszem.

– Állj a mérlegre!

Azt is megteszem.

– Állj a fal mellé, meg kell mérnünk a magasságodat. – Megteszik, és le is fényképeznek.

– Fordulj oldalra!

– Még jobban!

– Most a fal felé!

Aztán otthagynak, és az ecset nyomait bámulom a krémszínű fal fényes festékjében, miközben ők beszélgetnek és elpakolnak.

Aztán szólnak, hogy öltözzek fel. Felöltözöm.

Kikísérnek az ajtón, és a padra mutatnak a folyosón. Visszaülök, és nem nézek a Nagyira.

Egy idő után kinyílik a paddal szemben lévő tölgyfa ajtó.

Egy óriási ember áll ott. Egy őr. Rám mutat, majd a mögötte lévő helyiségre. Amikor a Nagyi is fel akar állni, rászól:

– Maga marad!

Az értékelő szoba hosszú, a mennyezete magas, az ablakai mindkét oldalt ívesek. A mennyezet is boltíves. A bútorok fából készültek. A hatalmas tölgyfaasztal majdnem elér széltében a helyiség egyik oldalától a másikig. A tanácstagok a túlsó végen úgy ülnek a méretes, faragott székeiken, mint a régi idők uralkodói.

A középen ülő nő öreg, ősz hajú, szürke bőrű, mintha nem maradt volna az ereiben egy csepp vér sem. A jobb oldali nő középkorú, duci, és sötétbarna a bőre. A haját feszesen hátrafogta. A bal oldali férfi kicsivel fiatalabb, vékony testalkatú, és sűrű, ezüstszőke a haja. Mindannyian durva szövésű, fehér köpenyt viselnek, ami furcsán ragyog, ha rásüt a nap.

Bal oldalamon, a hátam mögött áll az őr, aki ajtót nyitott.

– Én vagyok a Tanács elnöke – szólal meg a középső nő. – Most felteszünk neked néhány egyszerű kérdést.

A másik nő lassú és precíz. Van egy listája, amin végig akar menni. Némelyik kérdés könnyű: (Hogy hívnak?), mások nehezebbek (Tudod, milyen gyógynövénnyel lehet megtisztítani egy sebet a méregtől?).

Elgondolkozom minden egyes kérdésen, majd úgy döntök, egyikre sem válaszolok. Én is precíz vagyok.

Miután a nőnek nincs több kérdése, a tanácselnök következik. Másfajta kérdései vannak, az apámról faggat, mint például: „Apád megpróbálta valaha is felvenni veled a kapcsolatot?”, és „Tudod, hol van az apád?”. Még azzal is megpróbálkozik, hogy: „Apádat nagy boszorkánynak tartod?” és „Szereted az apádat?”.

Tudom a választ a kérdéseire, de nem mondom meg neki.

Utána összedugják a fejüket, és egy kicsit motyognak. A szőke férfi szól az őrnek, hogy hívja be a Nagyit. A tanácselnök int, hogy lépjen előrébb, mintha felgombolyítaná keskeny, sápadt kezével.

A Nagyi odaáll mellém. Kora reggel óta nem ettünk és nem ittunk semmit, talán ezért látszik olyan kimerültnek. Most olyan öregnek tűnik, mint a Tanácselnök.

– Meghoztuk a döntésünket – mondja a Tanácselnök.

A másik nő mostanáig írt egy darab pergamenre. Most az asztalon át felénk tolja.

– Kérem, igazolja aláírásával, hogy egyetért!

A Nagyi az asztalhoz lép, megfogja a pergament, és visszajön mellém. Felolvassa nekem, ami rajta állt. Ezt szeretem a Nagyiban.

A felmérés alanya:
Nathan Byrn

Születési kód:
F1 0,5 / F2 0,5

Neme:
férfi

Kora a felméréskor:
8 éves

Képesség (ha 17 év feletti):
Nem érvényes

Általános intelligencia:
Nem megállapítható

Különleges képességek:
Nem megállapítható

Öngyógyító képesség:
Nem megállapítható

Nyelvtudás:
Nem megállapítható

Megjegyzések:
Az alany nem volt együttműködő

Besorolás:
Nem megállapítható

Aznap először vigyorodom el.

A Nagyi visszamegy az asztalhoz, megfogja a női tanácstag töltőtollát, és élvezettel kanyarítja alá a nevét.

Most újra megszólal a Tanácselnök:

– Mivel ön a fiú gyámja, Mrs. Ashworth, az ön felelőssége, hogy együttműködjön a felmérés során.

A Nagyi felpillant.

– Jöjjenek vissza holnap, és megismételjük a procedúrát!

Egész évben folytathatnám a „Nem megállapítható” rutint, de másnap a Nagyi azt mondja, feleljek néhány kérdésre, de azokra, amik az apámra vonatkoznak, soha. Így hát válaszolok pár kérdésre.

Az általános intelligenciát Alacsonyra, a nyelvtudást Angolra változtatják, a megjegyzésekhez a Nem együttműködő mellé beírják, hogy Úgy tűnik, nem tud olvasni, de a besorolásom még mindig Nem megállapítható. A Nagyi elégedett.

Jessica szertartása

Ma van Jessica tizenhetedik születésnapja. Még csak délelőtt van, de ő a szokottnál is elégedettebb magával már most. Képtelen nyugton maradni. Alig várja, hogy megkapja a három ajándékát, és igazi, felnőtt boszorkány legyen. A Nagyi délben fogja végrehajtani az ajándékozási szertartást, így addig kénytelenek vagyunk elviselni, ahogy Jessica fel-alá járkál a konyhában, mindenfélét megfog, majd újra letesz.

Megfog egy kést, járkál vele, aztán megáll mellettem, és azt mondja:

– Kíváncsi vagyok, mi lesz Nathan szülinapján. – Megérinti a kés hegyét. – Ha felmérésre kell mennie, lehet, hogy nem kap semmit.

Fel akar húzni. Muszáj elengednem a fülem mellett. Én is megkapom a három ajándékomat. Minden boszorkány kap hármat.

– Nathan is megkapja a három ajándékot a születésnapján – mondja a Nagyi. – Ez minden boszorkánnyal így van. És így lesz Nathannel is.

– Úgy értem, elég baj az egy Fehér Zsengének is, ha közbejön valami gikszer.

– Nem fog közbejönni semmi, Jessica – fordul felé a Nagyi, és ránéz. – Nathan három ajándékot fog kapni tőlem ugyanúgy, ahogy te, Deborah és Arran is.

Arran odajön és leül mellém. Kezét a karomra teszi, és halkan mondja, hogy csak én halljam:

– Alig várom a szertartásodat. Te eljössz az enyémre, és én is elmegyek a tiedre.

– Kieran mesélt nekem egy yorki Zsengéről, aki nem kapott három ajándékot – mondja Jessica. – Végül egy sutát vett feleségül, és most bankban dolgozik.

– Hogy hívják? – kérdi Deborah.

– Nem számít. Nem boszorkány, és soha nem is lesz az.

– Hát én még sosem hallottam ilyen fiúról – mondja a Nagyi.

– Pedig igaz, Kieran mondta – vitatkozik Jessica. – De Kieran azt is mondta, hogy a Fekete Boszorkányoknál ez máshogy van. Ők nem csak úgy egyszerűen elveszítik a képességeiket. Ha nem kapnak három ajándékot, meghalnak.

Jessica a kés hegyét az asztallapra támasztja az orrom előtt, csak a mutató- és a hüvelykujjával egyensúlyozva.

– Nem azonnal halnak meg. Megbetegednek, és ha szerencséjük van, egy vagy két évig még kihúzzák, de nem tudnak meggyógyulni, és csak egyre gyengébbek és betegebbek lesznek, aztán… – hagyja, hogy leessen a kés – egyszer csak egy Fekete Boszorkánnyal kevesebb.

Be kellene hunynom a szememet.

Arran az ujjait gyengéden a kés nyele köré fonja, és odébb teszi.

– Komolyan meghalnak, Nagyi? – kérdi.

– Nem ismerek egyetlen Fekete Boszorkányt sem, Arran, így nem tudom megmondani. De Nathan félig Fehér, és megkapja a születésnapján a három ajándékát. Jessica, te pedig fejezd be a Fekete Boszorkányokról való locsogást!

Jessica közelebb hajol Arranhöz, és azt suttogja:

– Azért érdekes volna látni, hogy mi történik. Szerintem meghalna, mint egy Fekete Boszorkány.

Nem bírom tovább. Felmegyek az emeletre. Nem török el semmit, csak néhányszor belerúgok a falba.

Meglepő, de Jessica nem akar nagy felhajtást, inkább szűk körben tartja a szertartását. Ami nem meglepő, hogy annyira szűk körben tartja, hogy bár Deborah-t és Arrant meghívta, engem nem. Hallottam, ahogy a Nagyi pár nappal ezelőtt, este igyekezett rábeszélni Jessicát, hogy hívjon meg engem is, de hiába. Én meg különben sem akarok ott lenni. Nincsenek barátaim, akikkel játszhatnék, ezért egyedül maradok otthon, amíg a Nagyi, Jessica, Deborah és a rosszkedvű Arran kivánszorog az erdőbe.

Normális esetben az erdőben lennék, de nem hagyhatom el a házat, különben a Nagyi megbüntet valamelyik főzetével. Nincs kedvem Jessica miatt huszonnégy órán keresztül bajlódni a nyalóka méretű kelésekkel, amikből sárga genny szivárog.

A konyhaasztalnál ülök és rajzolgatok. A képen a Nagyi van, ahogy három ajándékot ad Jessicának. Jessica épp most kapta meg őket, de leejtette, ami igazán balszerencsés előjel. A Nagyi vére és az ősök vére, amit Jessicának meg kell innia, élénkvörösen csöpög az erdő talajára, és kárba vész. Jessica pedig ott áll elborzadva, amiért nem juthat hozzá az ajándékához, egyetlen mágikus képességéhez.

Tetszik nekem a kép.

Az ünneplő csapat túlságosan is hamar hazaér, és világos, hogy Jessica nem ejtett el semmit.

– Most, hogy már nem vagyok zsenge, ki kell derítenem, hogy milyen képességem van – mondja, amikor belép a hátsó ajtón.

Először a képet bámulja, aztán engem.

– Gyakorolnom kell.

Én meg csak ülök ott, és abban reménykedem, hogy nem találja a képességét. És azt remélem, hogy ha meg is találja, az valami hétköznapi lesz, mint a varázsfőzet-készítés. A Nagyinak is ez a képessége. Vagy hogy gyenge a képessége, mint a legtöbb férfinak. De tudom, ebben nem érdemes reménykedni. Tudom, hogy erős lesz a képessége, mint a legtöbb nőnek, és megtalálja magában, és fejleszti és gyakorolja. És rajtam fogja használni.

A hátsókertben fekszem a füvön, és figyelem, ahogy a hangyák várat építenek. A hangyák nagynak tűnnek. Látom a testük részleteit, hogy hogyan mozog a lábuk, hogyan masíroznak, másznak.

Arran odajön, és leül mellém. Megkérdezi, hogy megy a suli, meg hasonlókat. Olyasmit, ami érdekli. Mesélek neki a hangyákról, hogy hová mennek, mit csinálnak.

– Büszke vagy rá, hogy Marcus az apád, Nathan? – kérdi váratlanul.

A hangyák folytatják a munkát, de engem már nem érdekel.

– Nathan?

Arran felé fordulok, aki azzal a nyílt és őszinte pillantásával néz a szemembe.

– Annyira hatalmas boszorkány, mindenki közül a legerősebb. Biztosan büszke vagy rá.

Arran még sosem kérdezett az apámról.

Soha.

És bár mindenki másnál jobban megbízom benne, tökéletesen megbízom, félek válaszolni. A Nagyi a fejembe verte, hogy sosem beszélhetek Marcusról.

Soha.

Sosem válaszolhatok rá vonatkozó kérdésekre.

A Tanács minden választ kiforgathat vagy félreértelmezhet. Árulásnak értékeli annak bármilyen jelét, ha egy Fehér Boszorkány egy Fekete Boszorkánnyal szimpatizál. A Tanács vezetésével a vadászok felkutatnak minden Feketét. Ha élve sikerül elfogni őket, megtorlásban van részük. Azt a Fehér Boszorkányt, aki segítséget nyújt egy Feketének, kivégzik. Mindig mindenkinek bizonyítanom kell, hogy Fehér vagyok, a Fehérekhez vagyok hűséges, és a gondolataim tiszta Fehérek.

A Nagyi megmondta, hogy ha bárki azt kérdezi, mit érzek Marcus iránt, azt kell mondanom, hogy gyűlölöm. Ha ezt nem tudom kimondani, az egyetlen biztonságos válasz, ha hallgatok.

De ez Arran.

Vele őszinte akarok lenni.

– Csodálod? – erőlteti Arran.

Mindenkinél jobban ismerem Arrant, és majdnem mindenről szoktunk beszélni, de Marcusról sosem volt szó. Még.

Arran apjáról sem beszéltünk soha. Az én apám ölte meg az ő apját. Mit lehet erre mondani?

Mégis… szeretnék megbízni valakiben, Arran pedig a legjobb és az egyetlen, akire rábízhatom az érzéseimet. És úgy néz rám, ahogy csak ő tud: tele jósággal és aggodalommal.

De mi van, ha azt mondom neki: „Igen, csodálom azt az embert, aki megölte az apádat”, vagy „Igen, büszke vagyok rá, hogy Marcus az apám. Ő a legnagyobb hatalmú Fekete Boszorkány, és az ereimben az ő vére folyik.” Akkor mi lesz?

Nem adja fel.

– Igen? Csodálod Marcust?

A szeme olyan halvány és olyan őszinte, annyira könyörög, hogy osszam meg vele az érzéseimet. Olyan halkan válaszolok, ahogy csak tudok.

A kitelepített hangyák még mindig serényen hordják terhüket új otthonukba.

– Mit mondtál? – kérdi.

Még mindig nem emelem fel a fejemet, de egy kicsivel hangosabban mondom.

– Gyűlölöm.

Ebben a pillanatban két meztelen láb jelenik meg a hangyaboly mellett. Arran lába.

Egyszerre áll előttem és ül mellettem. Két Arran van. A mellettem ülő bosszús képet vág, majd a szemem előtt változik vissza Jessicává, Arran pólójában és sortjában feszengve.

Jessica odahajol hozzám, és rám mordul:

– Tudtad. Végig tudtad, hogy én vagyok az, ugye?

Arran meg én együtt figyeljük, ahogy nagy dérrel-dúrral elvonul.

– Honnan tudtad, hogy nem én vagyok? – kérdi Arran.

– Nem tudtam.

Ránézésre legalábbis nem. Lenyűgöző a képessége.

Jessica nem adja fel ez után az első próbálkozás után, amikor megpróbált csőbe húzni. Álalakjai tökéletesek, eltökéltsége és kitartása hasonlóképpen. A problémája azonban alapvető, amit képtelen megérteni: Arran sosem próbálna rávenni, hogy beszéljek az apámról.

Jessica mégsem adja fel. És ha bármikor arra gyanakszom, hogy Arran valójában Jessica, megérintem és megsimogatom a kézfejét, vagy megfogom a karját. Ha ő az, mindkét kezével megfogja az enyémet. De Jessica elhúzódik. Képtelen uralkodni magán.

Egy este Deborah jön be a szobánkba, leül Arran ágyára, és olvas. Ez jellemző Deborah-ra. Keresztbe teszi a lábát, ahogy szokta, féloldalasan tartja a fejét, ahogy szokta, de még mindig gyanakszom. Pár percig hallgatja, ahogy Arrannel beszélgetünk. Úgy tűnik, olvas; lapoz.

Arran elmegy fogat mosni.

Leülök Deborah mellé. Nem túl közel. De érzem, hogy nem stimmel a szaga.

– Hadd mondjak el neked egy titkot! – hajolok közelebb hozzá.

Rám mosolyog.

– A szagod undorító, Jessica. Hányni fogok, ha nem húzol el innen…

Arcon köp, és kivonul, még mielőtt Arran visszajön.

De van egy titkom. Egy olyan sötét, olyan reménytelen, olyan abszurd titok, amit soha, senkivel nem oszthatok meg. Egy titkos mese, amit magamnak mondok el, amikor este lefekszem. Ebben apám egyáltalán nem gonosz, csak hatalmas és erős. És törődik velem… szeret. És igazi fiaként akar felnevelni, hogy megtanítson a boszorkányságra, hogy megmutassa nekem a világot. De egyfolytában üldözik a Fehér Boszorkányok, akik nem hagyják, hogy ezt elmagyarázza. Üldözik, és vadásznak rá, de ő csak akkor támad, ha nincs más választása, ha fenyegetik. Túl veszélyes volna neki, ha vele lennék. Azt akarja, hogy biztonságban legyek, ezért kell nélküle felnőnöm. A tizenhetedik születésnapomra három ajándékot akar adni nekem, a saját vérével és őseink vérével együtt. Fekszem az ágyban, és elképzelem, hogy egy éjszaka értem jön, és az éj leple alatt együtt repülünk el.

Messze még az a tizenhét

Az erdőben vagyunk, nem messze a Nagyi házától. A levegő még nedves; az őszi avar vastagon és puhán teríti be a sáros földet. Az ég egyenletes és szürke, mint a faágra száradni kiteregetett régi lepedő. Jessica kezében kis tőr, a kezét vízszintesen maga elé tartja. A penge éles és fényes. Jessica elégedetten vigyorog, és igyekszik elkapni a tekintetemet.

Deborah kissé meggörnyedve áll, de nyugodtan mosolyog; üres, behajlított ujjú kezét maga elé tartja. A Nagyi kezében kitűző, ami az ő nagymamájáé volt, Anyu jegygyűrűje és egy mandzsettagomb, ami Deborah apjáé volt. A Nagyi lassan leengedi a kezét Deborah-é fölé. A kezük összeér. A Nagyi kinyitja a tenyerét, és óvatosan átadja az ajándékokat Deborah-nak.

– Deborah – mondja a Nagyi –, három dolgot adok neked, hogy tiéd lehessen egy képesség.

Elveszi Jessicától a kést, megvágja a tenyerét a párnás részen, a bal hüvelykujja tövénél. A vér lecsurog a csuklóján, néhány csepp a földre hullik. Kinyújtja a kezét, Deborah előrehajol, és száját a sebhelyhez érinti, ajkait szorosan a Nagyi bőrére szorítja. A Nagyi odahajol hozzá, és a fülébe suttogja a titkos szavakat, miközben Deborah gégéje mozog, ahogy lenyeli a vért. Hegyezem a fülem, hogy halljak valamit, de a szavak olyanok, mint a szélben zizegő falevelek.

A varázslatnak vége. Deborah szeme lehunyva, s még egy utolsót nyel, mielőtt elengedi a Nagyi kezét, és felegyenesedik.

És kész. Deborah már nem zsenge, hanem valódi Fehér Boszorkány.

Arranre pislantok. Ünnepélyesen néz, de rám mosolyog, mielőtt Deborah-hoz fordul, hogy megölelje. Várok a soromra, hogy én is gratulálhassak.

– Örülök, hogy boszorkány lettél – mondom, és tényleg örülök is. Megölelem Deborah-t, de nincs más, amit mondhatnék, így hát elsétálok az erdőben.

Deborah szertartásának reggelén újabb értesítés jött.

Értesítés az angliai, skóciai és walesi Fehér Boszorkányok Tanácsának határozatáról

A Fehér Boszorkányok Tanácsának engedélye nélkül tilos a szertartás a félvér Feles jelzésű Fehér Boszorkány és Fekete Boszorkány (Feles jelzésű F1 0,5 / F2 0,5) vagy Fehér Boszorkány és Suta (Feles jelzésű F1 0,5 / Suta 0,5) származású Zsengék részére. Azt a boszorkányt, aki nem tartja be a jelen határozatot, a Tanács ellenszegülőnek tekinti. Minden Feles kóddal jelölt személy, aki ajándékot vagy vért fogad el a Tanács engedélye nélkül, szembeszáll a Tanács akaratával, és zülleszti a Fehér Boszorkányokat. Minden érintett büntetése életfogytiglani fegyház.

A Nagyi elolvasta az értesítést, majd Jessica megszólalt, de én már mentem is kifelé a